Провадження № 1-кс/638/3677/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_5 ,

користувача майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002437 від 22.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

встановив:

До суду звернувся прокурор з клопотанням, в якому просить накласти арешт на автомобіль Renault Traffic р.н. НОМЕР_1 шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження.

В обґрунтування клопотання зазначає, що слідчим відділом Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування вказаного кримінального провадження. Під час досудового розслідування встановлено, що 21.11.2024 року до ЧЧ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області надійшла заява про те, що 21.11.2024 року близько 18:00 за адресою: АДРЕСА_1 відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_8 автомобілем Renault Traffic р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого пішоход зазнав тілесних ушкоджень та був госпіталізований до медичного закладу. 21.11.2024 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області вказаний транспортний засіб під час огляду місця події було оглянуто та вилучено.

Необхідність арешту майна зумовлюється необхідністю забезпечення доказової бази та обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу перешкоджатимуть встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути відчужене, приховане або пошкоджене. Також він необхідний для проведення автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, а також для проведення слідчого експерименту.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

Власником майна подано до суду клопотання, в якому просить передати транспортний засіб на відповідальне зберігання до винесення остаточного рішення по кримінальному провадженню. Зокрема, зазначала про свою незгоду з розміщенням автомобілю на штрафному майданчику, вважає, що транспортному засобу не будуть забезпечені належні умови зберігання.

В судовому засіданні власник майна та її представник не заперечували проти накладення арешту на транспортний засіб, однак просили передати його на відповідальне зберігання.

ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав думку власника майна та її представника.

Розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників провадження, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя дійшов наступного.

Встановлено, що Харківським РУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0002437 від 22.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002437 вбачається, що 21.11.2024 року до ЧЧ Харківського районного управління поліції №3 надійшла заява про те, що 21.11.2024 року близько 18:00 за адресою: АДРЕСА_1 відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_8 автомобілем Renault Traffic р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого пішоход зазнав тілесних ушкоджень та був госпіталізований до медичного закладу.

Встановлено, що в ході досудового розслідування 21.11.2024 року під час огляду місця події старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області транспортний засіб Renault Traffic р.н. НОМЕР_1 було оглянуто та вилучено.

Постановою слідчого від 22.11.2023 року зазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В обґрунтування необхідності накладення арешту на майно сторона обвинувачення посилається на необхідність збереження речових доказів.

Так, згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (ч.1 ст.167 КПК України), а й іншим особам.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, передбаченому кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, треті х осіб.

Аналіз вище зазначених норм закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

У відповідності до статті 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи мотиви клопотання та обґрунтування його прокурором, склад майна, на яке він просить накласти арешт, оцінивши потреби досудового розслідування, правову підставу для арешту майна, приймаючи до уваги, що незастосування арешту саме в такий спосіб, про який просить прокурор, може призвести до знищення, втрати або пошкодження майна, щодо якого ставиться питання про накладення на нього арешту, впевнившись, що прокурором надано достатньо доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, враховуючи наслідки арешту майна для інших осіб, виходячи із розумності та співмірності обмеження в результаті накладення арешту на майно завданням кримінального провадження, суд визнає клопотання обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Також слідчий суддя зауважує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст.174 КПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючи ст. ст. 170-173, 372 КПК України, -

постановив:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002437 від 22.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України задовольнити.

Накласти арешт на вилучене 21.11.2023 року в ході проведення огляду місця ДТП за адресою: АДРЕСА_1 транспортний засіб Renault Traffic р.н. НОМЕР_1 шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1