ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001968 від 01.06.2018 року, за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Світлодарськ Дебальцевського району Донецької області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , фактично проживаючого АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України №009721072, раніше судимого:

-08.02.2024 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

визнанно винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357 ч.1 ст.185 та ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання:

- за ч.1 ст.357 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за ч.1 ст.185 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

- за ч.2 ст.185 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, що призначено за даним вироком, більш суворим, що призначено за вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , 28.04.2018 року, близько 12:00 години, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення офіційного документа, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу із холодильника, який стояв на кухні таємно викрав відкриту в ПАТ КБ «ПриватБанк» банківську картку № НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_9 на якій знаходились кошти потерпілого та яка є офіційним документом.

Крім того, він же, 05.05.2018 року, близько 11:00 години, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення офіційного документа, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу із холодильника, який стояв на кухні таємно викрав відкриту в ПАТ КБ «ПриватБанк» банківську картку № НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_9 на якій знаходились кошти потерпілого та яка є офіційним документом.

Крім того, він же, в подальшому, він же, 28.04.2018 року, близько 17:26 години, діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення грошових коштів, наявних на рахунку банківської картки № НОМЕР_1 потерпілого ОСОБА_9 , відкритому в ПАТ КБ «ПриватБанк», перебуваючи біля банкомату, що знаходиться по проспект Волі, 1 в місті Луцьку, використовуючи вищевказану банківську картку потерпілого, викрав шляхом зняття з картки грошові кошти в сумі 2000 гривень, чим спричинив йому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Крім того, він же, 05.05.2018 року, близько 15:21 години, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення грошових коштів, наявних на рахунку банківської картки № НОМЕР_1 потерпілого ОСОБА_9 , відкритому в ПАТ КБ «ПриватБанк», перебуваючи біля банкомату, що знаходиться по АДРЕСА_4 , використовуючи вищевказану банківську картку потерпілого, викрав шляхом зняття з картки грошові кошти в сумі 1500 гривень, чим спричинив йому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , своїми умисними протиправними діями, які виразились у викраденні офіційного документа, вчиненими із корисливих мотивів, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України, крім того, він же, своїми умисними протиправними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України, крім того, він же, своїми умисними протиправними діями, які виразились у таємному викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненими повторно, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України на особливий період (а.с.155-156).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини та кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просив вирок від 18.04.2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.357 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ч.2 ст.49, ч.4 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За ч.1 ст.185 КК України ОСОБА_7 призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.2 ст.49, ч.4 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання у зв`язку із закінчення строків давностіпритягнення до кримінальної відповідальності.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання на призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.357 КК України.

За ч.2 ст.185 КК України ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання на призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, призначених за даним вироком і вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року.

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з випробуванням на строк 2 роки виконувати самостійно.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на визнання доведеним обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст.66 КК України - щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Резолютивну частину вироку доповнити рішенням про залишення у порядку ст.129 КПК України цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 без розгляду.

У решті вирок залишити без зміни(а.с.159-166).

До початку розгляду справи апеляційним судом прокурором подано зміни до апеляційної скарги.

Вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини та кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурором подано апеляційну скаргу на вирок суду у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, до якої виникла необхідність внести зміни, якими не погіршується правове становище обвинуваченого.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024 року, який набрав чинності 09.08.2024 року установлено, що адміністративним правопорушенням передбаченим, статтею 51 КпАП України, є дрібна крадіжка, якщо вартість чужого викраденого майна станом на 2024 рік не перевищує 3028 гривень.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України підлягає скасуванню, кримінальне провадження в цій частині закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Також наявні підстави для визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.1 ст.357 КК України, та на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнення його від покарання без визначення його виду і розміру, про що зазначено у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.03.2024 року у справі № 756/3924/20.

Окрім того, у порушення вимог закону, у резолютивній частині вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.04.2024 року не вказано рішення, яке суд прийняв за результатами розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, хоча в мотивувальній частині зазначено про необхідність залишення без розгляду позову.

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.04.2024 про засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.357 КК України скасувати.

На підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України за епізодом умисного таємного викрадення належних ОСОБА_9 грошових коштів повторно 05.05.2018 року на суму 1500 гривень.

ОСОБА_7 вважати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та на підставі ч.2 ст.49, ч.4 ст.74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання на призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.357 КК України.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання на призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, призначених за даним вироком і вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року.

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з випробуванням на строк 2 роки, виконувати самостійно.

Резолютивну частину вироку доповнити рішенням про залишення у порядку ст.129 КПК України цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 без розгляду.

Матеріали за фактами умисного таємного викрадення ОСОБА_7 належних ОСОБА_9 грошових коштів повторно 05.05.2018 року на суму 1500 гривень скерувати в органи Національної поліції для вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності.

У решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.04.2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни (а.с.194-198).

Потерпілий ОСОБА_9 помер, що підтверджується актовим записом про смерть №1422 від 26.08.2020 року (а.с.148). Інших потерпілих в провадженні на час розгляду не встановлено.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги зі змінами до неї; прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; думку обвинуваченого, який проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечив, просив її задовольнити; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.357, ч.1 ст.185 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, то вони є підставними з огляду на наступне.

У статті 49 КК України визначені строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Частиною першою статті 49 КК України встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення й суворості покарання.

Частина друга зазначеної статті передбачає, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 01.01.2023 року у справі № 735/1121/20 йдеться про те, що встановлені частиною другою статті 49 КК України загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Сам по собі факт ухилення від розслідування та суду не є кримінально караним діянням. Однак у разі беззастережної заміни передбачених частиною першою статті 49 КК України строків загальними з огляду на сам лише факт такого ухилення, незалежно від тривалості, особа в усякому разі опиниться в гіршому становищі порівняно з тією, котра до спливу диференційованих строків вчинить навіть низку нових злочинів, у тому числі тяжких. Зазначене є очевидно несумісним зі справедливістю як властивістю права, що вимагає співмірності юридичних наслідків протиправних дій їх соціальній небезпечності.

На переконання Великої Палати, підхід, за якого ухилення підозрюваного, обвинуваченого від розслідування або суду безумовно виключає застосування диференційованих строків давності, є хибним і призводить до безпідставної заміни цих строків загальними, які встановлені частиною другою статті 49 КК України і є значно тривалішими. Наслідком цього може бути притягнення до відповідальності і застосування заходів примусу за межами термінів, визначених відповідними кримінально-правовими нормами, що рівнозначно покаранню без закону всупереч забороні, встановленій статтею 7 Конвенції.

З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду висновувала, що у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених ч.2 ст.49 КК України (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.357 та ч.1 ст.185 КК України у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , згідно ст.12 КК України відносяться до категорії кримінальних проступків, мали місце в квітні-травні 2018 року. Кримінальні правопорушення, за які засудженого ОСОБА_7 засуджено вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року, вчинено ним у червні-липні 2023 року, тобто після закінчення загального п`ятирічного строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних проступків.

На час розгляду справи апеляційним судом, кримінальні, передбачені ч.1 ст.357 та ч.1 ст.185 КК України у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , скоєні останнім в квітні-травні 2018 року, і не є такими, що переривають строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, тому обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ч.1 ст.49 КК України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував щодо звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в цій частині.

Апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а тому кримінальне провадження в цій частині необхідно закрити згідно вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині засудження останнього за ч.2 ст.185 КК України (епізод 05.05.2018року) і закриття провадження в цій частині на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів вважає, що воно підлягає до задоволення з наступних підстав.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.01.2021 року по справі № 0306/7567/12, за загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Аналогічного змісту позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 16.02.2021 року по справі № 345/3522/18. Колегія суддів ККС Верховного Суду погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності закриття кримінального провадження, оскільки висновок про відсутність у діях складу злочину, з огляду на ретроспективність юридичних наслідків декриміналізації, відповідає засаді законності. Водночас зазначено, що такі підстави для закриття кримінальної справи не пов`язані із встановленням фактичних обставин, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов`язані із змінами законодавства про кримінальну відповідальність.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року № 3886-IX (далі Закон №3886-ІХ), який набрав чинності 09.08.2024 року, встановлено, що дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст.51 КпАП України.

Згідно внесених змін до ст.51 КпАП України, дрібним викраденням чужого майна є викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином відповідно до вказаного Закону дрібної крадіжкою, за яку передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, яка не перевищує 2-х неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 визнаний судом винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України за вчинення кримінального правопорушення 05.05.2018 року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожиткового мінімуму для працездатної особи на 1 січня 2018 року становить 1762 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 881 гривня на 2018 рік, а 2 неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст.51 КпАП України) становить 1762 гривень.

Ураховуючи зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, розмір збитків, необхідний для притягнення до кримінальної відповідальності за крадіжку, вчинену у 2018 році, становив 1762 гривень.

Тобто, з 09.08.2024 сума викраденого майна, яка не перевищує 2х неоподаткованих мінімумів доходів громадян, є дрібною крадіжкою та особа повинна нести відповідальність за відповідною частиною ст.51 КпАП України.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що діями ОСОБА_7 було заподіяно матеріальну шкоду ОСОБА_10 на суму 1500 гривень (за епізодом 05.05.2018 року).

Під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що по епізоду від 05.05.2018 року за ч.2 ст.185 КК України ОСОБА_7 було вчинено викрадення чужого майна сума вартості якого менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна за епізодом від 05.05.2018 року крадіжки була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, скоєне ним кримінальне правопорушення не підпадає на даний час під кримінально каранного діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна відповідальність.

Обвинувачений не заперечив проти закриття кримінального провадження за епізодом від 05.05.2018 року, оскільки права ОСОБА_7 при цьому не будуть порушені.

Враховуючи викладене, вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за епізодом від 05.05.2018 року підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

У зв`язку із цим із вироку слід виключити одини епізод з крадіжкою від 05.05.2018 року.

Вимогами ч.1 ст.70 КК України передбачено, що при сукупності кримінальних правопорушень, суд призначає покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Оскільки закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження в цій частині, відповідно з резолютивної частини вироку слід виключити рішення суду про застосування положень ч.ч.1, 4 ст.70 КК України. Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08.02.2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з випробуванням на строк 2 роки, необхідно виконувати самостійно.

Окрім того, згідно з вимогами ч.1 ст.129 КПК України при ухваленні обвинувального вироку суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до положень ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається рішення суду про цивільний позов.

У порушення вказаних вимог, у резолютивній частині вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.04.2024 року не вказано рішення, яке суд прийняв за результатами розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого шкоди завданої кримінальним правопорушенням, хоча в мотивувальній частині зазначено про необхідність залишення такого без розгляду. А тому, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України скасувати.

На підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України за епізодом умисного таємного викрадення належних ОСОБА_9 грошових коштів повторно 05 травня 2018 року на суму 1500 гривень.

Виключити з вироку один епізод, пов`язаний з крадіжкою від 05 травня 2018 року.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження в цій частині.

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з випробуванням на строк 2 роки, виконувати самостійно.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: