КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року, якою обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" на 60 днів, тобто до 27 вересня 2024 року, включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0004718 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року вищевказане клопотання задоволено та продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" на 60 днів, тобто до 27 вересня 2024 року, включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисники обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та змінити останній запобіжний захід на цілодобовий арешт.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що в ході судового провадження в суді першої інстанції сторона обвинувачення не довела реальність ризиків, що виправдовують подальше обмеження свободи ОСОБА_6 , вона вважає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо продовження існування ризиків і на цій підставі прийняв незаконне рішення щодо продовження їй строку тримання під вартою. Сторона захисту вказує, що прокурором не надано доказів того, що ОСОБА_6 фактично переховувалася, прокурор не послався на показання свідків про намір обвинуваченої переховуватися, змінити місце проживання, на відсутність постійного місця проживання та не зазначив обставин, які б вказували на наявність реальних або можливих намірів ОСОБА_6 ухилитися від суду або реальних намірів вдатися до таких дій. Сторона захисту звертає увагу, що на даний час в даному кримінальному провадженні досліджені всі письмові докази і допитана потерпіла, свідки, експерт, залишилися недопитані лише обвинувачені, на яких законодавець не покладає тягар доказування. Відтак, вже не існує ризику незаконного впливу на потерпілого чи свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, то стороною обвинувачення не було надано доказів його існування.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року скасувати та змінити обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з електронним засобом контролю, за адресою: АДРЕСА_1 , або інший, альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою У випадку прийняття рішення про особисту поруку передати ОСОБА_6 на особисту поруку народному депутату 9-го скликання ОСОБА_11 , кореспонденту соціальних мереж ГО "Речовий доказ" ОСОБА_12 . Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що стороною обвинувачення в даному кримінальному провадженні щоразу вказується на існування ризиків, які не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду має бути підтверджений зі сторони обвинувачення доказами такими як: розшук підозрюваного (обвинуваченого) до взяття під варту, придбання проїзних документів, зняття з різного роду реєстраційних обліків тощо. Стороні захисту не зрозуміло, з якою метою обвинувачена ОСОБА_6 має чинити тиск на свідків, які не являються очевидцями події кримінального правопорушення, як і не зрозуміло, яким чином сторона обвинувачення підтверджує ризик незаконного впливу на потерпілого чи свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Сторона захисту вказує, що в обвинуваченої ОСОБА_6 наявне житло, в якому вона зареєстрована, а також мати останньої має намір фінансово утримувати свою доньку у разі заміни запобіжного заходу, а тому ризик про вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому ОСОБА_6 обвинувачується немає ніякого підґрунтя. Крім того, сторона захисту посилається на те, що тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 не виправдане тим, що існують ознаки суспільного інтересу, а тому факт тримання останньої під вартою суперечить Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини, практиці Європейського суду з прав людини, Конституції України та іншим законодавчим актам. Сторона захисту стверджує, що ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, проживає в повноцінній сім`ї, батьки піклуються про її фізичний, духовний та моральний розвиток. ОСОБА_6 жодного разу не притягалася не тільки до кримінальної відповідальності, а й нею не було вчинено жодного адміністративного правопорушення, за яке її могло б бути притягнуто до відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, позицію сторони захисту та обвинувачену ОСОБА_6 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити в силі, їх пояснення і відповіді на запитання суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, які надійшли в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість, як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України на переконання колегії суддів є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Колегія суддів звертає увагу, що характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, в тому числі і проти життя та здоров`я особи, який спричинив загибель людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченої, її вік, соціальні зв`язку, дають достатні підстави вважати, що обвинувачена ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики існують і виправдовують подальше її тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується доводів сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_6 має місце проживання, в якому вона зареєстрована, до затримання вела законно-слухняне життя, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувалась, має стійкі соціальні зв`язки, які підтримує, перебуваючи під вартою, родину - матір та сестер з якими проживала до затримання, як на підстави відсутності ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Так, з наданих суду матеріалів та на що посилався прокурор в своєму клопотанні, обвинувачена ОСОБА_6 , на момент затримання мала місце проживання, де мешкала з матір`ю, двома малолітніми сестрами та вітчимом, однак неодноразово втікала з дому, у зв`язку з чим перебувала на обліку служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах за категорією таких, які систематично залишають місце проживання, що підтверджується повідомленням Дніпровської ССД. Таким чином, хоч наведені захисником дані і свідчать про наявність у обвинуваченої певних соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинувачені, її поведінку до та після інкримінованого їй особливо тяжкого злочину, не можуть слугувати підтвердженням її належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачена ОСОБА_6 у разі зміни їй запобіжного заходу буде влаштована на роботу, що підтверджується гарантійним листом ФОП « ОСОБА_13 », то на даному етапі провадження не буде достатніми стримуючими факторами для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження та, з огляду на дані щодо особи ОСОБА_6 та її попередньої поведінки, не може свідчити проте, що обвинувачена усвідомлюючи тяжкість покарання, що їй загрожує, у разі доведеності її вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зможе здійснити дії, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченої ОСОБА_6 впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченій, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що остання може впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні, знаючи їх анкетні дані та адреси проживання, з метою зміни або безпідставної відмови від наданих ними показань.

Доводи сторони захисту про те, що у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, об`єм слідчих та процесуальних дій вже виконаний в повному обсязі, всі докази зібрані і долучені до матеріалів провадження та передані до суду, та потерпіла, свідки у даному провадженні вже були допитані, що спростовує ризик впливу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів. При цьому, безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів, в тому числі шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, тощо, які суд отримує усно. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження ( постанова ВС від 24 листопада 2020 року № 481/227/18 24) Таким чином, посилання захисника на завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, як на обставини, які унеможливлюють здійснювати вплив на свідків та потерпілу, колегія суддів вважає неспроможними.

Не можуть бути безумовною підставою для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу і посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченої під вартою, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці і законність тримання під вартою необхідно оцінювати виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст.5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п.70). Відповідальність за дотримання розумних строків тримання обвинуваченого під вартою покладається, в першу чергу, на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п.100). Однак суд звертає увагу на те, що незавершення до цього часу судового провадження у справі викликано її складністю, великим обсягом доказів, які підлягають дослідженню та поведінкою учасників судового провадження, обставинами справи тощо. Суд наголошує, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, обвинувачений у якій тримається під вартою.

Гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, частково співпадають з гарантією, передбаченою пунктом 1 статті 6 Конвенції, і дійсно вимагають, щоб відносно особи, яка тримається під вартою, органи державної влади виявляли «особливу ретельність в ході провадження по справі», однак це не має гальмувати зусилля суду щодо відповідального виконання своїх завдань (рішення ЄСПЛ у справі «Херцегфальві проти Австрії», «Садегул Оздемір проти Туреччини»).

Щодо доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри, оскільки сторона обвинувачення уже понад п`ять років не може довести мотиву вчинення злочину, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто поза розумним сумнівом не довела вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, то на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченій, оскільки судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення.

З приводу тверджень в апеляційній скарзі сторони захисту про те, що перебування ОСОБА_6 тривалий термін під вартою позбавило її можливості здобути освіту, колегія суддів зазначає, що слідчий ізолятор, відповідно до покладених на нього завдань забезпечує професійно-технічне та загальноосвітнє навчання з особами, які тримаються в слідчому ізоляторі, у тому числі неповнолітніми, і як вказала обвинувачена в судовому засіданні вона отримала освіту перебуваючи в умовах слідчого ізолятора.

Щодо взяття обвинуваченої ОСОБА_6 на поруки, то зважаючи на тяжкість злочинів та їх суспільну небезпеку, колегія суддів вважає, що на даний час запобіжний захід у виді особистої поруки є неспівмірним з ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою продовжують існувати і в сукупності з даними про її особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить сторона захисту, має забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року, якою обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" на 60 днів, тобто до 27 вересня 2024 року, включно - без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2