Справа № 502/1429/24
УХВАЛА

07 жовтня 2024 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представників служби у справах дітей ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

клопотання захисника обвинуваченого про закриття кримінального провадження

в частині вчинених епізодів у кримінальному провадженні,

внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000183 від 05.02.2024 р.

відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень,

передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України,

В С Т А Н О В И В:

06.10.2024 р. в ході судового розгляду відповідного кримінального провадження, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 було подано клопотання, відповідно до якого захисник просила суд з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України в частині епізоду за обвинуваченням у вчинені 05.02.2024 р. приблизно о 01:00 таємного викрадення мобільного телефону марки «Sigma» моделі «Comfort», вартістю 524,30 грн, що належав ОСОБА_7 , а також за епізодом обвинувачення у таємному викраденні 05.02.2024 р. приблизно о 02:00 автомобільного магнітофону з маркуванням «1125 MP3/FM/USB/SD Player», вартістю 463,80 грн, який належить потерпілому ОСОБА_8 .

В якості підстав для обґрунтування поданого клопотання захисник послалась на те, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-ІХ, внесено зміни до ст. 51 «Дрібне викрадення чужого майна» Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян вважається дрібним та підпадає під ознаки адміністративного правопорушення.

Два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, які застосовують для відповідної кваліфікації, становлять 3028 грн.

Ураховуючи викладене, з посиланням на положення ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 4, ч.ч. 1, 3 ст. 5 КК України щодо зворотної дії в часі закону, який скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, захисник у клопотанні та в судовому засіданні 07.10.2024 р. просила суд закрити кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 в частині відповідних епізодів пред`явленого йому обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, зазначаючи, що зміни, на які посилається захисник у своєму клопотанні, були внесені до КУпАП, не до КК України, тому не дають підстав для закриття кримінального провадження.

Заслухавши учасників судового провадження, проаналізувавши релевантні положення законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно абз. 5 ч. 7 ст. 284 КУпАП ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

09.08.2024 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX /надалі Закон № 3886-ІХ/.

За ст. 51 КУпАП у редакції Закону № 3886-ІХ передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положення ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України про зворотну дію закону України про кримінальну відповідальність в часі, в контексті застосування бланкетних норм КК України у разі, коли текст КК не змінюється, а зміни вносяться до іншого законодавства, вже були предметом дослідження Конституційного Суду України, яке викладено в рішенні №6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року , висновки якого не містять підґрунть вважати зміни ст. 51 КУпАП змінами закону про кримінальну відповідальність, а отже, і підстав до застосування ст. 5 КК України.

Конституційний Суд України /надалі КСУ/ зазначив, що зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та відповідних положень КК про зворотну дію закону в часі надало КСУ підстави до висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є кримінальними правопорушеннями, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

КСУ означив, що бланкетна диспозиція кримінально-правової норми називає або описує кримінальне правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість такої диспозиції полягає в тому, що визначена в ній норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як правопорушення та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Натомість конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом.

Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону. Кримінально-правова норма залишається незмінною. Отже, кримінальний закон у такому разі не можна вважати новим зміненим законом і застосовувати до нього положення частини 1 статті 58 Конституції України та КК, які визначають зворотну дію закону в часі.

Вказана вище позиція КСУ є незмінною, суттєвих змін нормативного регулювання в питанні визначення поняття та підстав до застосування зворотної дії закону України про кримінальну відповідальність не відбулося, об`єктивних підстав до її зміни немає.

Отож, висновки Конституційного Суду України не надають жодних підстав сприймати Закон 3886-IX новим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно, до нього не застосовуються ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 1 ст. 5 КК України.

За приписами ст. 2 КУпАП зміни до ст. 51 цього Кодексу є змінами законодавства про адміністративні правопорушення, яке складається з вказаного Кодексу та інших законів України.

КСУ визначив, що приписи закону, яким до іншого закону внесено зміни, із набранням чинності є нормами закону, до якого внесено зміни.

Отже, Закон 3886-IX є складовою законодавства про адміністративні правопорушення, з огляду на що зміни ст. 51 КУпАП не можна вважати новим зміненим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно і застосовувати положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК України, які визначають зворотну дію закону в часі.

Поняття «закон України про кримінальну відповідальність» визначається виключно приписами КК, який задля виконання завдання, визначеного в ч. 1 ст. 1 цього Кодексу визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, які їх вчинили.

У ч. 1 ст. 3 КК України визначено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а в ч. 3 цієї статті, що кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

В ч. 2 ст. 4 КК України визначено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, а за ч. 3 цієї статті - часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

За ч. 2 ст. 3 КК закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності.

Отже, в контексті приписів ст. 58 Конституції України та КК України безпідставним є застосування положень ст. 5 КК до ст. 51 КУпАП, які є законодавством України про адміністративні правопорушення і з набранням чинності не включені до КК України.

Сприйняття змін до ст. 51 КУпАП, як змін КК України (текст якого не змінювався Законом № 3886-IX) є прямим запереченням правових позицій Конституційного Суду України, за якими подібні зміни не створюють підґрунтя до застосування ст. 5 КК України та ст. 58 Конституції України.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що у задоволенні клопотання захисника слід відмовити.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 3-5 КК України, ст. ст. 369-371 КПК Країни, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника відмовити.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1