ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000798 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 та першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 з доповненнями, на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий, останній раз:

25 січня 2021 року вироком Полтавського районного суду Полтавської області (з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року) за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70, ст.75 КК України на 2 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.289 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року та остаточно засуджений на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 :

- на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 50000 грн;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 686,48 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 30 липня 2021 року в період часу з 01 год. 23 хв. до 02 год. 15 хв., перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , проник до салону автомобіля ВАЗ-21061, днз НОМЕР_1 , вартістю 23390 грн, що належить потерпілій ОСОБА_10 , замкнувши дроти запалювання завів двигун та повторно, незаконно, заволодів вказаним транспортним засобом, поїхавши у с. Вищі Вільшани Полтавського району та області, де залишив автомобіль.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений заперечує свою винуватість у незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілої.

Вказує про застосування до нього та свідка ОСОБА_11 фізичного та психологічного тиску з боку працівників поліції, у зв`язку з чим свідок обмовив його.

Стверджує, що в судовому засіданні надав відомості стосовно особи, яка дійсно керувала транспортним засобом потерпілої, проте вони не були взяті до уваги судом.

Наголошує, що суд не допитав свідків, про наявність яких він зазначав під час розгляду кримінального провадження.

Зазначає, що не мав фізичної можливості керувати транспортним засобом потерпілої, оскільки перебував у нетверезому стані.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

При цьому зазначає, що обвинувачення ґрунтується на показаннях ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 .

Разом з тим, ні потерпіла, ні свідки не підтверджують причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого злочину.

Стверджує про наявність суперечностей в показаннях свідка ОСОБА_12 , наданих ним під час досудового розслідування та судового розгляду щодо обставин незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої.

При цьому наголошує, що під час судового розгляду вказаний свідок стверджував про те, що викрадений автомобіль перебував під керуванням іншої особи, а також повідомив її ім`я, проте його показання не були оцінені судом відповідно до вимог ст.95 КПК України.

Стверджує про здійснення тиску на свідка ОСОБА_11 з боку працівників правоохоронних органів.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст.289, ст.71 КК країни на 6 років 8 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

При цьому звертає увагу на особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став та в період іспитового строку незаконно заволодів транспортним засобом потерпілої.

Вказує, що судом всупереч вимогам ст.59 КК України під час призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна не зазначено, підлягає конфіскації все майно чи його частина і якщо частина, то яка саме.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор порушує питання про зарахування обвинуваченому відповідно до ч.7 ст.72 КК України у строк покарання часу цілодобового домашнього арешту з 02 листопада 2021 року по 01 серпня 2022 року, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги з доповненнями, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували доведеність вини, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом.

При цьому суд першої інстанції, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про недоведеність винуватості ОСОБА_8 не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Версія обвинуваченого про те, що автомобілем потерпілої заволоділа інша особа, була належним чином перевірена місцевим судом і не знайшла свого підтвердження.

При цьому суд обґрунтовано послався як на доказ винуватості ОСОБА_8 на дані протоколів слідчих експериментів з обвинуваченим та свідком ОСОБА_11 , які під час проведення слідчих дій в подробицях, які можуть бути відомі лише учасникам події, розповідали та показували на місцевості обставини незаконного заволодіння ОСОБА_8 транспортним засобом потерпілої.

Відтворений обвинуваченим спосіб проникнення до салону автомобіляВАЗ-21061, днз НОМЕР_1 , (відігнувши вітрове скло на передній водійській дверці) та заведення двигуна (шляхом замкнення дротів запалення у салоні) узгоджується з даними протоколу огляду цього транспортного засобу під час його виявлення на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 .

Більше того, дані протоколів слідчих експериментів щодо маршруту, яким рухалися обвинувачений після вчинення злочину на автомобілі ВАЗ-21061, днз НОМЕР_1 , та свідок ОСОБА_11 на автомобілі ВАЗ-2101, днз НОМЕР_2 , до АДРЕСА_3 підтверджуються об`єктивними даними з камер системи відеоспостереження «Безпечне місто», а також з відеореєстратора службового автомобіля інспектора патрульної поліції ОСОБА_13 .

При цьому матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи проведення слідчих експериментів з обвинуваченим та свідком ОСОБА_11 відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст.240 цього Кодексу, а до протоколів долучені відеозаписи, які відповідають їх змісту.

Більше того, як вбачається з протоколів слідчих експериментів, і обвинувачений і свідок на місці відтворили обставини вчинення злочину, що узгоджується з іншими, дослідженими судом доказами.

При цьому ніяких зауважень щодо проведених слідчих дій від її учасників не надходило.

Тому суд обґрунтовано визнав протоколи цих слідчих експериментів належними і допустимими доказами.

Також суд навів переконливі мотиви щодо суперечливості та нелогічності показань свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні стверджував, що викраденим автомобілем керував не обвинувачений, а інша особа, проте не зміг пояснити чому змінив показання, які давав під час слідчого експерименту та не навів даних, які б могли ідентифікувати вказану ним особу.Відмовився свідок і відповісти на запитання хто та яким чином нібито здійснював на нього тиск.

Крім того, відповідно до дослідженої судом інформації від операторів мобільного зв`язку, абонентський номер НОМЕР_3 , яким користувався ОСОБА_8 , за період часу з 19 години 12 хвилин 29 липня до 05 години 47 хвилин 30 липня 2021 працював з належним йому мобільним терміналом НОМЕР_4 та мав найбільше з`єднань з абонентським номером НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_11 .

Ця об`єктивна інформація також спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченого, який наполягав, що він був пасажиром автомобіля під керуванням ОСОБА_11 та спав під час поїздки, бо перебував у нетверезому стані.

Твердження сторони захисту про незаконні методи досудового розслідування були належним чином перевірені слідчим Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань,розташованого у місті Полтаві, у кримінальному провадженні №0000106 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

Так, постановою слідчого від 16 лютого 2024 року це провадження було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях службових осіб Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

Ця постанова слідчого за скаргою обвинуваченого була перевірена слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтава та Полтавським апеляційним судом і залишена без змін.

При цьомуколегія суддів ураховує, що ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі та маючи можливість подавати до правоохоронного органу заяви чи скарги в порядку ст.214 КПК України, звернувся із заявою щодо незаконних методів досудового розслідування лише через декілька місяців після постановлення оскаржуваного вироку та взяття його під варту, що також свідчить про безпідставність його тверджень.

Оцінивши докази в їх сукупності, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчинені злочину за наведених у вироку обставин та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.289 КК України.

Покарання обвинуваченому за цей злочини призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65, ст.50 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу, враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та які його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Прокурор не навів переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом покаранням у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна, про що прохає прокурор.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

З огляду на те, що суд застосував додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.289 КК України, у виді конфіскації всього майна, а не його частки, доводи прокурора в цій частині є неприйнятними.

Також суд правильно застосував приписи ст.71 КК України, призначивши обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків, оскільки він вчинив інкримінований злочин під час іспитового строку, встановленого вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року.

Водночас, прокурор слушно наголошує, що з огляду на приписи ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Тому колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 02 листопада 2021 року по 01 серпня 2022 року.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають до задоволення, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 з доповненнями задовольнити частково.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 02 листопада 2021 року по 01 серпня 2022 рокуз розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4