ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0002160 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та в її інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 листопада 2023 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Лукнів Коропського району Чернігівської області, громадянку України, із середньою освітою, заміжню, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено рахувати з 28.11.2023. Зараховано у строк покарання період попереднього ув`язнення з 13.06.2023 по 27.11.2023.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат, арешту майна, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

12.06.2023 близько 22 год. 30 хв. під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_8 , її співмешканця ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, а саме ревнощів, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_8 почала висловлюватись на ОСОБА_10 нецензурною лайкою, після чого нанесла їй кілька ударів правою рукою в область обличчя, схопила потерпілу руками за одяг в області грудної клітини та виштовхала з будинку на подвір`я.

Коли ОСОБА_10 почала йти до хвіртки вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 , наздогнала її та нанесла один удар правою рукою в область обличчя, від чого ОСОБА_10 впала на тротуарну плитку спиною, після чого обвинувачена нанесла їй правою ногою два удари в область живота з лівої сторони, чим спричинила потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона померла.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок суду скасувати у зв`язку із неповнотою судового розгляду і невідповідністю висновків суду обставинам справи та направити кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що наносила потерпілій лише ляпаси по обличчю, від яких не могли утворитися тілесні ушкодження, зазначені у висновку експерта. Крім того, вона не мала умислу на спричинення тілесних ушкоджень.

Тілесні ушкодження, виявлені у потерпілої, не відповідають її показанням під час слідчого експерименту та показанням свідка ОСОБА_11 .

Звертає увагу що показання свідка ОСОБА_11 , надані під час досудового розслідування, відрізняються від його показань, наданих під час допиту у суді.

Також просить визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту, оскільки він був проведений у денний час доби, що не відповідає обставинам кримінального правопорушення, яке було вчинено вночі.

Звертає увагу, що під час розгляду справи у суді першої інстанції було порушено її право на доступ до правосуддя, оскільки вона брала участь у судового засіданні в режимі відеоконференції, а не безпосередньо у залі судового засідання.

Крім того, суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання її захисника про виклик та допит експерта щодо виявленого антигену ОСОБА_12 , що вказує на присутність іншої людини на місці злочину.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та виправдати ОСОБА_8 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що обставини, викладені у вироку суду, суперечать показанням обвинуваченої та свідка ОСОБА_11 у частині нанесення обвинуваченою першою ударів по обличчю потерпілої.

Крім того, висновок судово-медичної експертизи №530/304 від 19.07.2023 не підтверджує, що тілесні ушкодження у потерпілої утворилися саме від дії ноги ОСОБА_8 .

Звертає увагу, що показання ОСОБА_11 , надані під час досудового розслідування, відрізняються від його показань, наданих під час судового розгляду.

Зазначає, що обвинувачена не мала умислу на спричинення смерті потерпілій, оскільки ОСОБА_10 перша нанесла ляпас по обличчю ОСОБА_8 та під час сварки на подвір`ї було погане освітлення, тому удари ОСОБА_8 наносила не прицільно.

Також жодна з проведених експертиз не підтверджує, що саме кров ОСОБА_8 було виявлено на зразках. Також суд безпідставно відмовив у виклику та допиті експерта з цих питань.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і оцінені за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України.

Так, допитана у суді першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненому злочині не визнала. Однак, підтвердила, що 12.06.2023 близько 10 год. 30 хв. за місцем свого проживання мала конфлікт із ОСОБА_10 , під час якого потерпіла нанесла їй ляпас, після чого вони вийшли на подвір`я, де обвинувачена нанесла ОСОБА_10 кілька ляпасів та пнула ногою, від чого потерпіла упала. Вважає, що від її дій не могли бути спричинені тілесні ушкодження, які потягли смерть потерпілої.

Свідок ОСОБА_11 розповів суду, що дійсно під час вживання спиртних напоїв 12.06.2023 між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на ґрунті ревнощів виник конфлікт, у ході якого потерпіла нанесла ляпас обвинуваченій, після чого вони вийшли на подвір`я, а свідок залишився у будинку. Через деякий час ОСОБА_8 та ОСОБА_10 повернулися до домоволодіння та потерпіла лягла на диван, де через кілька хвилин померла. Присутність у домоволодінні інших осіб категорично заперечував.

Вказаний свідок був допитаний безпосередньо під час розгляду справи судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 352 КПК України. Цей доказ є належним та допустимим, і суд правильно оцінив його у сукупності з іншими доказами.

Разом з тим місцевий суд помилково послався на показання цього свідка під час досудового розслідування, оскільки безпосередньо не сприймав їх під час судового засідання. Тому у відповідності до положень ч.4 ст.95 КПК України протокол допиту свідка ОСОБА_11 є недопустимим доказом. Отже, доводи сторони захисту щодо відмінностей показань свідка у суді та на досудовому розслідуванні є безпідставними.

Показання ОСОБА_8 щодо спричинення нею потерпілій незначних тілесних ушкоджень, які не могли потягнути наслідки у виді смерті, колегія суддів розцінює як намагання обвинуваченої уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №530/304 від 19.07.2023 смерть ОСОБА_10 настала внаслідок гострої крововтрати, яка виникла від розриву печінки. Виявлені у потерпілої тілесні ушкодження експерт розділив на п`ять груп. При цьому тілесні ушкодження другої та п`ятої груп утворилися незадовго до настання або у момент настання смерті, зокрема, п`ятої групи, які потягли смерть потерпілої, утворились за кілька хвилин до настання смерті. Зазначене вказує, що ці тілесні ушкодження були спричинені потерпілій у один часовий проміжок.

При цьому ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_11 не вказували на присутність у цей день на їх подвір`ї чи у будинку іншої особи, яка могла нанести шкоду здоров`ю ОСОБА_10 .

Твердження ОСОБА_8 про визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 14.06.2023 недопустимим доказом у зв`язку з проведенням слідчої дії вдень, є неприйнятними, оскільки проведення слідчої дії саме у цей час доби не могло вплинути на інформацію про кількість та механізм утворення спричинених обвинуваченою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Крім того, з висновку експерта, зробленого при проведенні додаткової судово-медичної експертизи №530/304 від 19.07.2023, вбачається, що дані, наявні у протоколі проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої, частково відповідають кількості та локалізації спричинених тілесних ушкоджень другої групи, а виявлені тілесні ушкодження п`ятої групи, від яких настала смерть потерпілої могли утворитися від дії ноги у взутті, що не суперечить даним слідчого експерименту про спричинення правою ногою удару по тулубу потерпілої.

Не погоджується суд апеляційної інстанції з доводами захисту, що висновки судово-імунологічних експертиз №82 від 10.07.2023, №683 від 14.07.2023, №681 від 14.07.2023, №679 від 31.07.2023, №680 від 31.07.2023, №678 від 31.07.2023, №677 від 31.07.2023, №674 від 13.07.2023, №675 від 14.07.2023, №676 від 31.07.2023, №81 від 10.07.2023 не містять даних, на підставі яких можна зробити висновок про винуватість ОСОБА_8 , оскільки вони не містять інформації щодо наявності слідів крові обвинуваченої на наданих на дослідження зразках, а саме клітинах в піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , тампонах зі змивами з тротуарної плитки, кахельної плитки порогу, вирізі тканин з обшивки дивану, на брелку, шкарпетці, футболці, тампоні зі змивом з правої руки трупа, на футболці та шортах, вилученій під час огляду трупу, оскільки підсумків експертів. Із зроблених у результаті обстеження наданих зразків вбачається, що кров, виявлена на них, містить антиген А, що не виключає її походження від обвинуваченої.

Крім того, зазначені експертні висновки жодним чином не спростовують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого нею діяння, оскільки вони судом першої інстанції оцінювались у сукупності з іншими доказами, які беззаперечно вказують на ОСОБА_8 як на особу, що спричинила потерпілій тілесні ушкодження, від яких остання померла.

Висновки, викладені у актах судово-імунологічних експертиз, відповідають вимогам ст. 102 КПК України, зрозумілі, логічні та не потребують додаткових роз`яснень, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виклику експерта та проведення його допиту.

Також, суд звертає увагу, що відеоконференція є одним із способів забезпечення особистої присутності учасника провадження в судовому засіданні, оскільки під час відеоконференції обвинувачений має можливість особисто давати пояснення, заявляти клопотання, спілкуватися із захисником. Участь у провадженні в режимі відеоконференції не обмежує права обвинуваченого, передбачені ст. 42 КПК України. З огляду на умови воєнного стану, те, що судовий розгляд відбувався на території Сумської області, яка межує з країною агресором та постійно перебуває під обстрілами, розгляд провадження у режимі відеоконференції вочевидь є виправданим. Тому доводи ОСОБА_8 про порушення її права на захист під час розгляду місцевим судом не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи наявні у матеріалах кримінального провадження докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, колегія суддів дійшла висновку, що зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, під час розгляду кримінального провадження судом допущено не було і обвинувачена та її захисник у своїх апеляційних скаргах передбачених ст. 415 ККП України підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду не зазначили.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; конкретні обставини вчинення злочину; поведінку обвинуваченої до та після вчиненого діяння; особу обвинуваченої, яка не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання раніше не судима та обставину, що його обтяжує, а саме - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 мінімальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення чи призначення нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у суді першої інстанції, як про це ставиться питання в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає, тому апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та в її інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 листопада 2023 року, щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою яка тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4