Справа № 161/5053/22 Провадження №11-кп/802/77/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001869 від 28 липня 2021 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Стіжкове Шахтарського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, розлученого, не працює, пенсіонера, не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України і призначено йому покарання у виді позбавленням волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати із дня приведення вироку до виконання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення інженерно-транспортної експертизи в сумі 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 92 копійки, двох судових молекулярно-генетичних експертиз в сумі 5848 (п`ять тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 44 копійки та 28069 (двадцять вісім тисяч шістдесят дев`ять) гривень 77 копійок відповідно, а всього, на загальну суму 36664 (тридцять шість тисяч шістсот шістдесят чотири) гривень 13 копійок.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 , 27.07.2021 року, близько 22 години 10 хвилин, в селі Оздів Луцького району, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним легковим автомобілем марки "Ford Focus", р.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись ним у темну пору доби без увімкнених ламп фар ближнього (дальнього) світла у напрямку до села Гірка Полонка Луцького району по неосвітленій автодорозі вулиці Гіркополонківської, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, при виявленні на проїзній частині пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які неподалік будинку № 47 йшли по проїзній частині автодороги у попутному напрямку, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на вказаних пішоходів.

Внаслідок порушення Правил дорожнього руху водій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, перелому потиличної кістки, з нашаруваннями крові над твердою мозковою оболонкою в задній черепно-мозковій ямці справа, забійного садна потиличної ділянки, закритого перелому правої малогомілкової кістки у верхній третині без зміщення відламків, множинних забоїв та садна кінцівок, голови, шиї, правого плечового суглоба, які відповідно до висновку експерта № 631 від 01.09.2021 року, за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.2.9. Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.19.1. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: а) на всіх механічних транспортних засобах - фари ближнього (дальнього) світла; п.31.6. Забороняється подальший рух транспортних засобів, у яких: б) у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, та кваліфікував його дії, як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України (том 2 а.с.14-17).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що не оспорюючи кваліфікації дій та вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, вважає вирок надмірно суворим в частині призначеної йому міри покарання.

Вважає, що при призначенні йому покарання в достатній мірі не було враховано: повне визнання вини та щире каяття, тісні соціальні зв`язки, добровільне повне відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином, позицію потерпілих, пенсійний вік. Просить взяти до уваги ту обставину, що він ніколи раніше не притягався до кримінальної відповідальності та дуже шкодує про вчинене. Вважає, що є всі підстави для застосування при призначенні йому покарання ст.69 КК України.

Просить змінити вирок та пом`якшити йому покарання, призначити його у виді штрафу (том 2 а.с.28-31).

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Захисник повідомив, що потерпілий ОСОБА_10 належним чином повідомлений про судове засідання, в судове засідання не прибув, через часті відрядження по Україні, а також вказав про те, що претензій потерпілий до обвинуваченого не має та шкода йому відшкодована, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи.

В судове засідання не з`явився захисник ОСОБА_11 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду 27.11.2024 року надійшло клопотання про проведення судового засідання у його відсутності (том 2 а.с.114).

Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 . Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, яка просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286-1 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Водночас, щодо доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене йому покарання єсуворим, наявність підстав для застосування до нього при призначенні покарання положень ст.69 КК України та призначення менш суворого покарання у вигляді штрафу, то вони підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає та попереджує вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Виходячи з положень ст.65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання обвинувачену ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, дані про його особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, грубість порушень вимог Правил дорожнього руху, що потягло за собою тяжкі наслідки в вигляді значних тілесних ушкоджень, інформацію про стан його здоров`я, його задовільну характеристику по місцю проживання, відомості про те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, його вік, вчинення злочину будучи в стані алкогольного сп`яніння, думку самого потерпілого, який в суді покладався у вирішенні питання призначення покарання на розсуд суду та зазначив про відсутність будь яких претензій до обвинуваченого.

За наслідками розгляду кримінального провадження місцевий суд прийшов до висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити в межах санкції частини статті, за якою його засуджується у виді мінімального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, яке неможливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, місцевий суд не виклав у вироку обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_7 покарання з вчиненим ним кримінальним правопорушенням. Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу, який визначений певним строком судом першої інстанції, буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

За таких підстав вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_7 вказав на те, що він визнає вину у вчиненому, щиро розкаюється у вчиненому, шкода потерпілому відшкодована, потерпілий до нього будь-яких претензій немає.

Відповідно до ч.1 ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Факт відшкодування завданої кримінальним правопорушенням, як матеріальної, так і моральної шкоди повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що під добровільним відшкодуванням шкоди слід розуміти активну поведінку винної особи, яка спрямована на усунення заподіяних нею негативних наслідків кримінально-караного діяння, тобто в першу чергу це вольові та активні дії винного.

Колегія суддів звертає увагу, що 27.11.2024 року у суді апеляційної інстанції захисником ОСОБА_8 було надано розписку потерпілого ОСОБА_10 про відсутність претензій з приводу ДТП до ОСОБА_12 та ОСОБА_7 щодо матеріальної та моральної шкоди, яка йому відшкодована в повному об`ємі (том 2 а.с.115).

В свою чергу, згідно ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений вказав про визнання своєї вини, зазначав, що жалкує про вчинене.

Отже беручи до уваги обставини цього конкретного кримінального провадження, відповідно до приписів ст.66 КК України, колегія суддів уважає за можливе визнати пом`якшуючими покарання ОСОБА_7 обставинами визнання вини та добровільне відшкодування шкоди, та вважає доводи обвинуваченого в цій частині обґрунтованими.

Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд вважає, що за наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження знайшли своє підтвердження вищезазначені обставини, а тому призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України колегія суддів, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, відомості, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: його похилий вік, на обліку у лікаря психіатра не перебуває та за допомогою до нього не звертався (том 1 а.с.141), стан здоров`я обвинуваченого, який має ряд хронічних захворювань і потребує постійного лікування (том 1 а.с.116-130), його задовільну характеристику по місцю проживання (том 1 а.с.145), відомості про те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності (том 1 а.с.144), думку потерпілого, який зазначив про відсутність будь яких претензій до обвинуваченого.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Крім цього апеляційним судом береться до уваги досудова доповідь уповноваженого органу пробації, згідно із якою ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення і ризик небезпеки для суспільства визначено як низький та висловлена думка про можливість виправлення без ізоляції від суспільства (том 1 а.с.34-35).

На переконання апеляційного суду посткримінальна поведінка ОСОБА_7 засвідчує про суб`єктивне ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнав свою провину, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, оскільки подія, яка мала місце 27.07.2021 року, закарбувалися в його пам`яті на все життя, повністю відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, запевнив, що подібне більше ніколи не повториться.

А тому, за наявності вищевказаних декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає за можливе при призначенні покарання за скоєне кримінальне правопорушення застосувати до обвинуваченого норми ст.69 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

На думку колегії суддів апеляційного суду обвинуваченому необхідно призначити більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.2 ст.286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі 10000 (десяти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Виходячи з вищенаведеного, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_7 основного покарання, а тому апеляційна скарга обвинуваченого в цій частині підлягає до задоволення.

Крім цього, у кожному випадку призначення покарання за ст.286-1 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч.1 ст.55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого у виді спричинення потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, що безпосередньо впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер порушених ПДР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 5 років, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає про відсутність законних підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_7 у даному випадку є: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст.69 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408 КПК України, з врахуванням ч.2 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому основного покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 10000 (десяти тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді