Провадження №1-кс/463/9234/24
УХВАЛА

слідчого судді

04 грудня 2024 року місто Львів

Cлідча суддя Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.357 КК України,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із скаргою та просить скасувати постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України.

В обґрунтування поданої скарги ОСОБА_3 покликався на те, що 19.11.2024 слідчий ОСОБА_4 виніс постанову про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, в яку вніс завідомо недостовірні відомості таким чином, що втрата документів кримінального провадження взагалі дослідженою не була, слідчі дії щодо цієї втрати взагалі не проводилися, в той самий час слідчий ОСОБА_4 виніс постанови про не визнання його потерпілим, 15 з яких були скасовані слідчими суддями, а дві останні перебували на розгляді за його скаргами в суді на момент винесення оскаржуваної постанови від 19.11.2024. При цьому під час допиту ОСОБА_5 , слідчий вніс у протокол допиту завідомо недостовірні відомості , а в подальшому використав внесення в офіційний документ ОСОБА_5 завідомо недостовірних відомостей при закритті кримінального провадження, Тим самим приховуючи злочин щодо надання ОСОБА_5 завідомо недостовірних відомостей під час її допиту. Відтак вважає, що винесена слідчим постанова від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, оскільки не відповідає завданню кримінального провадження, а тому просить її скасувати.

ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав подану скаргу та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній та письмових поясненнях мотиви. Зокрема, як на підставу скасування постанови від 19.11.2024 зазначає про: 1) на момент винесення оскаржуваної постанови в провадженні слідчих суддів ще перебували дві скарги на постанови про відмову у визнанні потерпілим, результат розгляду яких слідчому був ще не відомий, при цьому всі попередні аналогічні постанови були скасовані; 2) в протоколах допиту ОСОБА_3 та ОСОБА_5 наявні відомості про сторонніх осіб та їх статус ( ОСОБА_6 , підозрюваний); 3) системне, незаконне приховування інформації про втрату матеріалів кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013, при цьому в оскаржуваній постанові вказано про не підтвердження інформації про втрату кримінального провадження №000020 від 21.11.2012; 4) незаконність оскаржуваної постанови з огляду на відповідь Галицької окружної прокуратури від 04.11.2024 та відповідно не здійснення всіх слідчих дій.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, слідчий ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги скарги заперечив. До судового засідання скерував письмові заперечення на скаргу, в яких зазначив, що постанову від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 старшим слідчим винесено відповідно до вимог КПК України за результатом здійснення всебічного та повного досудового розслідування.

Заслухавши доводи ОСОБА_3 на підтримання поданої скарги, думку ОСОБА_4 , дослідивши письмові заперечення старшого слідчого, перевіривши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024, слідча суддя дійшла наступних висновків.

Статтею 55 Конституції України кожному громадянину гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини гарантується.

При розгляді питання про можливість оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування суддя враховує також положення міжнародно-правових норм, які є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання про його права та обов`язки або при висуненні проти нього будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий судовий розгляд протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Одним з основних складових у системі справедливого судочинства є доступ до суду.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний спосіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які діяли як офіційні особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим кодексом.

Главою 26 КПК визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування. Частиною 1 ст. 303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним, володільцем майна тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені.

Так, забезпечуючи принцип доступу до правосуддя, в порядку ст. 21 КПК України та ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, слідчим суддею Личаківського районного суду м. Львова 20 листопада 2024 року відкрито провадження, призначено скаргу до розгляду та витребувано для огляду матеріали кримінального провадження, з метою з`ясування фактичних обставин скарги безпосередньо в судовому засіданні за участю сторін.

Предметом розгляду даної скарги є постанова старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, яка оскаржується ОСОБА_3 .

Так, вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа «Ассенов та інші проти Болгарії»). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, «inter alia», показань очевидців та експертних висновків (рішення у справах «Танрікулу проти Туреччини» та «Ґюль проти Туреччини»).

Згідно з ч. 4 ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силі наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Подальше розслідування після закриття кримінального провадження є неможливим до того часу, коли постанова про закриття кримінального провадження не буде скасована в установленому КПК порядку.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, в їх сукупності.

У п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року в справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Слідчим суддею встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000089 від 23.02.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до заяви ОСОБА_3 від 26.01.2024 про вчинення кримінального правопорушення.

Постановою старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 19.11.2024, кримінальне провадження №000089 від 23.02.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, закрито.

Частини 1, 2 ст. 22 КПК України передбачають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження з підстав неправильності та неповноти досудового розслідування, слідча суддя вважала за необхідне з метою перевірки доводів заявника оглянути матеріали кримінального провадження та надати правову оцінку процесуальним діям старшого слідчого під час проведення досудового розслідування, за наслідками яких була винесена оскаржувана постанова. Так, підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала ухвала слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 07.02.2024 у справі №463/895/24, якою зобов?язано внести відомості в ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 26.01.2024.

Досудове розслідування в кримінальному провадженні №000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, проводилося за фактом можливої втрати, викрадення частини матеріалів кримінального провадження №000020 від 21.11.2012 (в частині приєднаних матеріалів кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013): том матеріалів кримінального провадження, том витребуваної вправи №9/78, том матеріалів БТІ щодо нежитлової будівлі.

Так, в заяві про злочин ОСОБА_3 зазначає що слідчими ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області викрадено або привласнено частину матеріалів кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013, яке приєднано до матеріалів кримінального провадження №000020 від 21.11.2012.

Слідчим суддею встановлено, що фактично досудове розслідування здійснюється в кримінальному провадженні №000020 від 21.11.2012 до якого об`єднано матеріали кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013.

Разом з тим, в обгрунтування власного твердження заявник наводить лише власні спостереження, які грунтуються на припущеннях. Жодних доказів (листів, актів, відомостей інвентаризації чи втрати, витягів з ЄРДР щодо відповідальних осіб) органу досудового розслідування не надано.

З метою перевірки припущень ОСОБА_3 щодо викрадення, втрати або привласнення частини матеріалів кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013, яке приєднано до матеріалів кримінального провадження №000020 від 21.11.2012 відібрано пояснення, проведено допити, скеровано запити та отримано відповіді.

Так, під час досудового розслідування допитано як свідків слідчих РУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які показали, що матеріали кримінального провадження N№0000020 від 21.11.2012 неодноразово виділялись, об?єднувались та скеровувались в суд з обвинувальними актами, щодо виділених епізодів кримінального провадження. Щодо втрат та привласнення частини матеріалів кримінального провадження, останнім нічого не відомо. Також слідчий ОСОБА_7 зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 21.11.2012 не здійснював, а у виділеному кримінальному провадженні №0000090 21.07.2023, де ОСОБА_3 є потерпілим втрат матеріалів не було.

Варто зазначити, що при розгляді скарги встановлено, що пояснення ОСОБА_5 , щодо наявності всіх матеріалів кримінального провадження та відсутності їх втрати були предметом звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів за фактом дачі завідомо неправдивих відомостей.

Проте, жодних відомостей про реєстрацію та здійснення кримінального провадження за вказаним фактом не надано.

Окрім цього, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні 22.08.2024 допитаний як свідок ОСОБА_3 показав, що том матеріалів кримінального провадження №0000020 від 21.11.2012 (приєднані матеріали кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013), а саме матеріали справи №9/78 Господарського суду Львівської області про який він вказував у своїй заяві про вчинення злочину від 26.01.2024 все ж наявний у кримінальному провадженні N№0000020 від 21.11.2012 (до якого приєднано матеріали кримінального провадження №0001259 від 01.04.2013), однак вважає, що факт відсутності довгий час у матеріалах кримінального провадження було здійснено слідчими ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області умисно, з метою неефективного досудового розслідування. В ході допиту ОСОБА_3 детально не зміг вказати та конкретизувати які саме документи зникли (чи втрачені на момент допиту).

Також в порядку ст. 93 КПК України 23.09.2024 слідчим отримано відповідь з ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області від 23.09.2024 (органу досудового розслідування), де вказано, що факту втрати матеріалів на які вказує ОСОБА_3 не було, службова перевірка за зверненням ОСОБА_3 по факту втрати не проводилась у зв?язку із з відсутністю підтвердження факту втрати кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, старшим слідчим ОСОБА_4 19.11.2024 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Диспозицією ст. 357 КК України (Викрадення, привласнення, вимагання документів, штампів, печаток, заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем або їх пошкодження), тобто досліджуваного злочину, передбачено кримінальну відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення, пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах, крім того за дії, передбачені частинами першою або підприємства установи по вини документів, штампів, печаток.

Об' сктивна сторона цього злочину характеризується трьома обов?язковими ознаками: діянням - перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу шляхом вчинення активних дій, які явно виходять за межі наданих йому прав або повноважень; наслідками, що виявляються у завданні істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб, спричиненні тяжких наслідків, тощо; причиним зв?язком між діянням і наслідками.

Суб?єктивна сторона наведеного злочину характеризується виключно прямим умислом щодо дій та умислом або необережністю з приводу наслідків.

Водночас, під час досудового розслідування фактів заподіяння діями працівників поліції істотної шкоди чи спричинення тяжких наслідків охоронюваним законом правам та інтересам, а саме викрадення, привласнення, документів. Натомість у доводах ОСОБА_3 , викладені факти неефективного розслідування у кримінальному провадженні, не знайшли свого підвердження.

Окрім цього, основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з вимогами ст. 40 КПК України слідчий, серед іншого, наділений повноваженням приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Процесуальна самостійність слідчого є важливий елемент його статусу, який полягає у праві слідчого при провадженні розслідування самостійно приймати всі рішення про його спрямування і про провадження слідчих дій при повній відповідальності за їх законне і своєчасне проведення.

Поряд з цим, КПК України серед загальних засад кримінального провадження виділяє змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому, за вимогами ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших).

Таким чином, незважаючи на те, що заявник вважає викладені у заяві від 26.01.2024 відомості такими, що свідчать про наявність в діях невстановлених осіб ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, проте злочинність таких дій не підтверджується достатніми об`єктивними даними та результатами проведеного досудового розслідування.

Враховуючи наведене, постанова старшого слідчого про закриття кримінального провадження мотивована, її зміст відповідає фактичним обставинам, встановленим матеріалами кримінального провадження, зокрема, в ній викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України). Слідчий суддя звертає увагу, що обов`язковими елементами складу злочину є суб`єкт, суб`єктивна сторона, об`єкт та об`єктивна сторона. Висновок про закриття кримінального провадження можливий за відсутності складу злочину у разі, якщо в діянні відсутній хоча б один із наведених елементів. Дослідивши постанову на її відповідність в цій частині, то така виконана в повному обсязі з дотриманням вимог, встановлених чинним законодавством.

Окрім цього, внесення відомостей в ЄРДР за вказаною заявою про кримінальне правопорушення ґрунтується на нормах закону, що було належною підставою для задоволення скарги. Обов`язок слідчого або прокурора чи слідчого судді не вимагав оцінки цими суб`єктами такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Перевірка такої заяви повинна проводитись вже в рамках відкритого кримінального провадження, внесеного до ЄРДР. Лише потім, у разі, якщо посадова особа дійде висновку, що у викладеній ситуації немає ознак складу кримінального правопорушення, вона може винести постанову про закриття кримінального провадження відповідно до ст. 284 КПК.

З матеріалів провадження вбачається, що за результатами проведення досудового розслідування на виконання завдань кримінального провадження, у тому числі вжитими заходами, слідчими (розшуковими) та процесуальними діями, витребуванням відомостей та документів, тощо, наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК (всіх обов`язкових елементів) в діях будь-яких осіб, не встановлено, факти заподіяння діями працівників поліції істотної шкоди чи спричинення тяжких наслідків охоронюваним законом правам та інтересам, а саме викрадення, привласнення, документів свого підтвердження не знайшли.

Таким чином, на переконання слідчої судді мало місце внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини їх вчинення, перевірка яких не потребує значного за обсягом досудового розслідування.

Разом з тим використання інструментів ст. 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначених заявником установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим (детективом), дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за ст.214 КПК), є неприпустимим.

Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин (постанова ККС ВС від 16 травня 2019 року у справі №761/20985/18, провадження №51-8007км18).

Отже, слідча суддя приходить до висновку про те, що зміст та форма процесуального рішення слідчого (постанови про закриття кримінального провадження від 19 листопада 2024 року) відповідає вимогам статті 110 КПК, а офіційне розслідування, враховуючи зміст відомостей про кримінальні правопорушення, які викладені у повідомленні про їх вчинення, проведене ефективно.

Що стосується доводів скарги про прийняття оскаржуваної постанови без проведення усього необхідного обсягу слідчих дій та не з`ясування в повному обсязі всіх фактичних обставин, слід зазначити наступне.

Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначені у ст.91 КПК. Обов`язок доказування цих обставин, за певними винятками, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ст.92 КПК). Доказування здійснюється на підставі доказів (ст.84 КПК).

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, які оцінює за своїм внутрішнім переконанням, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми, складається обвинувального акт, який направляється до суду (ст.93, 290,291, 293 КПК України).

Разом з цим, КПК не визначає перелік обов`язкових доказів чи процесуальних дій проведення яких необхідно здійснити у тому чи іншому провадженні, а надає можливість самостійно обирати та визначати якими доказами сторона обвинувачення буде обстоювати свою позицію та доводити винуватість особи в суді.

За таких обставин слідча суддя дійшла до висновку стосовно дискреційних повноважень старшого слідчого ДБР щодо обсягу та спрямованості проведення слідчих (розшукових) дій у цьому кримінальному провадженні, оскільки, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а також на власний розсуд вирішує необхідність проведення певних слідчих (розшукових) дій та/або негласних слідчих (розшукових) дій з урахуванням конкретних обставин справи. Як встановлено вище, вказана постанова слідчого є законною, обґрунтованою, належно мотивованою та відповідає вимогам кримінального процесуального закону України.

Наведені ОСОБА_3 , як підстава для скасування оскаржуваної постанови, твердження про те, що в протоколах допиту ОСОБА_3 та ОСОБА_5 наявні відомості про сторонніх осіб та їх статус ( ОСОБА_6 , підозрюваний), слідчою суддею оцінюються критично.

Так, особу, яку допитують ознайомлюють із складеним протоколом та відображеними в ньому відомостями. У випадку незгоди із будь якими відомостями відображеними в протоколі така особа може вказати свої заперечення чи в інший спосіб виразити свою незгоду.

Проте, оглядом матеріалів кримінального провадження встановлено, що ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_5 , щодо протоколів їх допитів жодних зауважень не висловлювали. Правдивість наданих ними пояснень на поставлені питання засвідчили своїми підписами.

Крім цього, слідчий у судовому засіданні зазначив, що вказані неточності є технічними описками і жодним чином не впливають на викладене у протоколі.

До аналогічних висновків слідча суддя приходить і щодо відповіді Галицької окружної прокуратури від 04.11.2024. По-перше, вказана відповідь надана в рамках провадження №000020 від 21.11.2012 (в частині приєднаних матеріалів кримінального провадження №0001259 від 01.04.2014); по-друге за своїм змістом не засвідчує(констатує) факту втрати кримінального провадження №0001259 від 01.04.2014 (в цілому чи окремих документів), оскільки містить вказівку на здійснення перевірки, щодо можливої втрати (п.2); не містить інформацію про виділені кримінальні провадження та обсяг долучених до них матеріалів

Разом з тим, за результатом досудового розслідування встановлено, що вищезгадані матеріали не втрачено. Більше того ОСОБА_3 з такими в 2024 році (після початку досудового розслідування кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України) ознайомлювався про що ствердив при допиті (протокол допиту ОСОБА_3 ).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не спростовуються, оскільки на висновки слідчої судді про відсутність підстав для задоволення скарги не впливають.

За встановлених обставин слідча суддя, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК України, встановила, що постанова про закриття кримінального провадження від 19.11.2024 не підлягає скасуванню, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. 303-304, 307, 309 , 376 КПК України, слідчий суддя

постановила:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 19.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000089 від 23.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.357 КК України, відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 10 год. 30 хв. 09 грудня 2024 року.

Слідча суддя ОСОБА_1