ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Коршовець, Луцького району, Волинської області громадянку України, українку, заміжню, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 357 КК України та виправдано її, на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Водночас, ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 149, ч.2 ст. 149 КК України та призначено їй покарання:

- за ч. 1 ст. 149 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

- за ч. 2 ст. 149 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Повернуто потерпілому ОСОБА_10 сплачені, відповідно до квитанції від 27 вересня 2021 року №11, кошти на оплату судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Повернуто потерпілому ОСОБА_11 сплачені, відповідно до квитанції від 27 вересня 2021 року №12, кошти на оплату судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Вироком також вирішено питання речових доказів та арешт майна.

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за те, що вона займаючись веденням сільського господарства, що спеціалізується на виробництві молока та м`яса великої рогатої худоби, за адресою: АДРЕСА_1 , де наявне велике поголів`я корів та необхідні наймані працівники для випасання великої рогатої худоби, в 2013 році (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено), використовуючи обман та уразливий стан осіб, вербувала жителів Волинської області на роботу по випасанню та догляду великої рогатої худоби, обіцяючи стабільні виплати заробітньої плати та хороші умови праці, а також переміщала їх до місця знаходження сільського господарства в АДРЕСА_1 , де здійснювала їх трудову експлуатацію, шляхом примусово залучення понад нормованого робочого дня, без достатнього часу для відпочинку до догляду та випасу великої рогатої худоби, не виплачуючи обіцяної заробітної плати та не надаючи можливості покинути вказану роботу з власної волі.

Так, в 2013 році, точної дати та місця досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 реалізовуючи свiй злочинний умисел, підшукуючи потенційних жертв трудової експлуатації зустріла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у розмові схилила останнього працювати у неї на сільському господарстві в АДРЕСА_1 .

З метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_7 шляхом надання неправдивої інформації щодо умов працi на господарстві, щодо заробітної плати в розмірі 100 гривень щодня, безкоштовного місця проживання, харчування та часу роботи протягом денного періоду дня, ввела потерпілого ОСОБА_10 в оману, схиливши останнього до прийняття вказаної пропозиції, не повідомляючи дійсні умови праці, тим самим здійснила вербування ОСОБА_10 для подальшої трудової експлуатації.

В подальшому з 2013 року по 2020 рік, ОСОБА_7 понад встановленого нормованого робочого дня, без достатнього часу для відпочинку, розуміючи, що ОСОБА_10 перебуває в уразливому стані здійснювала його трудову експлуатацію по випасу та догляду великої рогатої худоби, не виплачуючи грошові кошти від примусової праці, частково обмежуючи в вільному пересуванні, без належного харчування та умов проживання.

В подальшому, влітку 2020 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_10 , через невиплату заробітньої плати та нестерпні умови праці втік від ОСОБА_7 .

Крім того, приблизно в березні 2021 року, точну дату досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 перебуваючи на території автовокзалу по АДРЕСА_2 , реалізовуючи свiй злочинний умисел, підшукуючи потенційних жертв трудової експлуатації зустріла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого шляхом обману вмовила ОСОБА_11 сісти до її транспортного засобу та всупереч волі останнього перемістила його до АДРЕСА_1 .

В подальшому з березня 2021 року по 3 червня 2021 року, ОСОБА_7 розуміючи, що ОСОБА_11 перебуває в уразливому стані, понад встановленого нормованого робочого дня, без достатнього часу для відпочинку, здійснювала його трудову експлуатацію по випасу та догляду великої рогатої худоби, застосовуючи при цьому погрози, у випадку відмови останнього безумовно виконувати її вказівки, не виплачуючи грошові кошти від примусової праці, частково обмежуючи в вільному пересуванні, без належного харчування та умов проживання.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у вербуванні людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 149 КК України.

Також, обвинувачена ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у вербуванні, переміщенні людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, вчиненими повторно, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 149 КК України.

Разом з тим, ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному заволодінні шляхом зловживання довірою паспортом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 357 КК України.

Так, відповідно до пред`явленого обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням, вбачається що ОСОБА_7 25 травня 2021 року, близько 19 год. 30 хв., перебуваючи на території домогосподарства в АДРЕСА_1 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно та відкрито в присутності ОСОБА_12 , всупереч волі останнього, шляхом зловживання довірою, з метою забезпечення в подальшому безумовного виконання ОСОБА_12 вказівок ОСОБА_7 по випасу та догляду за великою рогатою худобою, заволоділа належним ОСОБА_12 паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 19.02.2016 Луцьким міським відділом УДМС України у Волинській області та забрала вказаний документ собі, після чого зберігала останній в спальній кімнаті за місцем свого проживання до 03.06.2021, де він був вилучений під час санкціонованого обшуку працівниками правоохоронних органів.

ОСОБА_7 по вищевказаному епізоду де потерпілим є ОСОБА_12 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.357 КК України та виправдано її, на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Не погоджуючись з таким вироком суду першої інстанції в частині визнання винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 149, ч.2 ст. 149 КК України, захисник ОСОБА_9 оскаржила його в апеляційному порядку через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що місцевий суд за основу при ухваленні вироку взяв висновки судово психіатричного експерта, якими було встановлено психологічний стан потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та не взяв до уваги інші докази, а саме: покази свідків, письмові докази, які долучались стороною захисту щодо судимостей ОСОБА_11 .

Звертає увагу на те, що місцевий суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_10 працював офіційно в магазині та в подальшому самостійно повернувся до ОСОБА_7 , тобто жодного схиляння до трудової експлуатації не було.

Також, зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, надані стороною захисту, які характеризують потерпілого ОСОБА_11 це неодноразові притягнення його до адміністративної відповідальності, та притягнення його до кримінальної відповідальності за злочини проти власності. Тобто, ОСОБА_11 будучи потерпілим у даному кримінальному провадженні в подальшому вчинив кримінальне правопорушення та застосував фізичну силу до співмешканки, одночасно заявляючи в суді про застосування до нього фізичної сили зі сторони обвинуваченої та примусу до праці.

Крім того, вказує, що враховуючи показання потерпілих, зокрема щодо тяжкого матеріального стану потерпілих та необхідності заробітку для своїх потреб, не доведено що кошти останні не отримували. Навпаки всі свідки підтвердили факт того, що потерпілі ходили в магазин та купували товари, відповідно мали кошти та це також доводить те, що їх ніхто не утримував силою та забороняв вільно пересуватись. Всі потерпілі мали власне житло, відповідно могли не проживати у ОСОБА_7 .. Також не заперечували, що отримували кошти, але зазначали, що мало.

Зазначає і про те, що у висновках експертів, щодо потерпілого ОСОБА_10 чітко вказано, що він не знаходився в такому уразливому стані, який би повністю міг позбавляти його здатності усвідомлювати значення своїх дій і можливості керувати ними та прогнозувати наслідки та щодо потерпілого ОСОБА_11 вказано, що даних про те, що він перебував у такому емоційному стані, який суттєво вплинув на його свідомість та діяльність і позбавляв можливості довільно регулювати власні дії, у розпорядженні експертизи немає. Ці обставини судом не було враховано.

Також, вказує про те, що по справі необхідно допитати потерпілих, яким суд не дав можливості поставити питання захисту після зміни обвинувального акта та з метою з`ясування розбіжностей у їх показах та даних в експертизі. Дані розбіжності полягають в тому, що потерпілий ОСОБА_10 при первинних показах заявляє, що мав де проживати, харчування, кошти платили, але мало. Також, зазначає, що пішов від ОСОБА_7 та працював в магазині, але потім повернувся. Таким чином, на думку сторони захисту є незрозуміло, чому висновок експертів №46 від 28.10.2020 року містить посилання на обмеження свободи та перебування в ізоляції щодо ОСОБА_10 . Водночас, вважає, щодо потерпілого ОСОБА_11 , необхідно з`ясувати, чи дійсно відповідає дійсності посилання, що він отримував побої, так як відсутні докази їх фіксації. Крім того, зазначає, що необхідно перевірити чи кримінальні провадження щодо нього та чи не був він внаслідок них залежний від правоохоронних органів .

Разом з тим, зазначає, про те, щодо обох потерпілих необхідно перевірити пояснення щодо вживання алкоголю, та чи були вони залежні до перебування у ОСОБА_7 та чи після цього проходили лікування.

З огляду на вищевикладене просить скасувати оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 149, ч.2 ст. 149 КК України, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 149, ч.2 ст. 149 КК України.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх представника ОСОБА_13 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх представник ОСОБА_13 повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України. Водночас, потерпілими та їх представником на адресу Волинського апеляційного суду кожним зокрема було подано клопотання про можливість розгляду апеляційної скарги сторони захисту у їх відсутності, в поданих клопотаннях також зазначили, що вважають оскаржуване судове рішення законним, а тому просилили відмовити у задоволенні поданої скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі, прокурора, який вважає скаргу безпідставною, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність висновків місцевого суду про визнання невинуватою ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 357 КК України та виправдання її, на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині - відсутні.

Разом з тим, перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності її вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 149 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 149 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілих, свідків та дослідженими в судовому засіданніписьмовими доказами.

Так, у суді першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 149 КК України не визнала і показала, що у неї дійсно є господарство по випасу та догляду великої рогатої худоби в с. Вербаїв Луцького району. Не заперечила, що в неї по господарству працювали люди, серед яких і ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які добровільно виявили бажання працювати та попросилися до неї на роботу. Вказала, що силоміць нікого не утримувала, насильство не застосовувала, а навпаки забезпечувала всім необхідним потерпілих, які проживали на території господарства, в тому числі, годувала їх, в окремих випадках купувала їм одяг, виплачувала гроші за виконання роботи. Ствердила, що потерпілі могли вільно пересуватися по селу і домогосподарству, ходити в магазин, де часто купували алкоголь та цигарки. Вказала, що працівники могли покидати роботу, що і робили, але через деякий час з власної ініціативи поверталися і просилися щоб вона взяла їх назад. Вказала, що від їхньої роботи було більше шкоди, ніж допомоги, а також були випадки, що через їхній неналежний догляд гинула та зникала худоба.

Категорично заперечила, що здійснювала відносно потерпілих трудову експлуатацію, оскільки останні працювали в неї добровільно, без жодного примусу, а відносилась вона до них, як до членів своєї сім`ї і будь-яких грошових зобов`язань вона нікому не висловлювала, а дане кримінальне провадження вважає сфальсифікованим проти неї, у зв`язку з чим просила виправдати її у пред`явлених обвинуваченнях.

Крім того, заперечила щодо задоволення заявлених цивільних позовів.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченої ОСОБА_7 та доведення в повному обсязі її вини саме у вербуванні людини, вчиненими з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, та у вербуванні, переміщенні людини, вчиненими з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, вчиненими повторно, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що в 2013 році із ОСОБА_7 його познайомив його дід і під час знайомства вона запропонувала йому роботу по догляду та випасанню великої рогатої худоби, з відповідними умовами, а саме режимом роботи, безкоштовним проживанням, харчуванням та оплатою в сумі 100 грн. на день. Спочатку обвинувачена дотримувалася умов, однак потім почала погано ставитися та годувати зіпсованими продуктами, недотримувалася умов проживання, а згодом припинила виплачувати кошти і постійно давала алкоголь. Також показав, що з початку 2014 року по літо 2020 року ОСОБА_7 не виплачувала йому гроші і утримувала за неіснуючі борги, а саме, що він нібито в 2014 році пробив вилами корову, від чого остання загинула. Окрім цього, повідомив про випадок загибелі молодого теляти, провину за яке обвинувачена також поклала на нього. Зазначив, що обвинувачена розуміючи його залежність від алкоголю, постійно споювала його та давала кожного ранку розведений спирт чи горілку, ємкістю 0,5 л, через що він постійно був п`яний, а коли не хотів працювати, або працював не так, як того хотіла обвинувачена, то остання била його або погрожувала чоловіком та зятем. Ствердив, що коли він через нестерпні умови проживання та харчування втікав, то ОСОБА_7 разом із чоловіком силоміць повертала його та била за такі вчинки. Вказав, що усі поїздки від помешкання обвинуваченої він здійснював лише під її наглядом, зокрема, коли помер його дід, то ОСОБА_7 привезла його на похорон, після закінчення якого відразу забрала. Поїздки на базар для продажу молока та молочних продуктів він також робив під наглядом обвинуваченої, а коли виходив в село аби посидіти з хлопцями, відразу повертала на територію домогосподарства та вимагала залишатися на місці, при цьому погрожувала зятем. Також показав, що через невідповідність умов домовленостей із обвинуваченою щодо оплати праці телефонував у поліцію та повідомляв про заборгованість, у зв`язку із чим за місцем проживання останньої був викликаний наряд поліції, і лише після цього ОСОБА_7 заплатила йому 60 грн. на доїзд додому.

Щодо призначення покарання обвинуваченій поклався на розсуд суду та в повному обсязі підтримав заявлений цивільний позов.

Допитаний у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 надав покази, що із ОСОБА_7 його познайомив друг ОСОБА_14 і при зустрічі остання запропонувала працювати в неї по догляду за худобою з оплатою 150 грн. на день із безкоштовним харчуванням та проживанням, горілкою та сигаретами за її рахунок. Вказав, що коли почав працювати, то фактичного з перших днів умови не відповідали тим, про які розповідала обвинувачена, харчувався погано, м`ясо було із мертвих туш корів, спав на тюках сіна в сараї та вагончику і мився в річці, у зв`язку із чим втік від обвинуваченої, однак приблизно в березні 2021 року, коли він перебував на території автовокзалу по АДРЕСА_2 , його зустріла ОСОБА_7 , стала погрожувати надуманими борговими зобов`язаннями за те, що з його вини пропала телиця, змусила сісти до транспортного засобу та всупереч його волі завезла до свого господарства, де він перебував до приїзду працівників поліції. Також показав, що обвинувачена для того щоб він працював, постійно давала йому алкоголь, приблизно 0,5 л в день, а коли він не хотів працювати, то била та погрожувала зятем, через що і працював під примусом. Розповів про випадок, що обвинувачена побила його палкою, за те що він вдарив корову. У зв`язку із таким відношенням до нього і умовами праці та проживання втікав від неї і неодноразово просив розрахувати його за виконану роботу, проте обвинувачена пред`являла неіснуючий борг за пропавшу телицю, що не відповідало дійсності та говорила, що замість зароблених грошей вона розраховувалася з ним горілкою. Також підтвердив, що разом з ним в аналогічних умовах перебували інші працівники.

Щодо призначення покарання обвинуваченій поклався на розсуд суду та в повному обсязі підтримав заявлений цивільний позов.

Свідок ОСОБА_15 , у суді першої інстанції показав, що працюючи на посаді дільничного інспектора Луцького РУП ГУНП у Волинській області і с. Вербаїв Луцького району відносилась до території, яку він обслуговував, а тому неодноразово навідувався за зверненнями та скаргами до домоволодіння ОСОБА_7 . Вказав, що обвинувачена займалася розведенням великої рогатої худоби, у зв`язку з чим у неї працювали чоловіки, які допомагали по господарству. Працівники ОСОБА_7 були із малозахищених верств населення, проживали в «бараках», без належних умов. Ствердив, що при спілкуванні із ними, вони неодноразово повідомляли, що працюють за цигарки, алкоголь, їжу та можливість проживати, а коли зникала худоба, то провину і грошову компенсацію покладала на вказаних осіб, тобто вони ставали її боржниками, чим утворювала надумані боргові зобов`язання. Також повідомив, що усі особи, які працювали на обвинувачену, були соціально незахищеними, у зв`язку з чим, в тому числі під страхом покарання, не могли звернутися до правоохоронних органів, чим користувалася обвинувачена.

Допитані у суді першої інстанції за клопотанням сторони обвинувачення свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , кожен зокрема, суду також підтвердили, що ОСОБА_7 має господарство та розводить велику рогату худобу, а тому наймала на роботу людей, які працювали по господарству. Всі чоловіки, які працювали на ОСОБА_7 , в тому числі потерпілі, були брудні, недоглянуті, зловживали алкогольними напоями, завжди перебували в стані алкогольного сп`яніння та проживали на території домогосподарства в непридатних для життя умовах.

Допитані у суді першої інстанції за клопотанням сторони захисту свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , кожен зокрема, суду показали, що у ОСОБА_7 велике господарство і у неї працювали чоловіки, які доглядали та випасали велику рогату худобу, серед яких були і потерпілі. Підтвердили, що працівники ОСОБА_7 зловживали спиртними напоями і часто були в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з цим неналежно слідкували за худобою, яка заходила на чужі території і городи, чим шкодила односельчанам, тому до них виникли неприязні відносини. Показали, що бачили цих працівників в магазині, на території села, тобто їхнє переміщення ніхто не обмежував.

Підстав не довіряти показанням вищезазначених потерпілих та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі сторони захисту не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченої ОСОБА_7 з боку потерпілих та свідків.

Показання вищезазначених потерпілих та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчинених кримінальних правопорушень, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.10.2020, а також заяву про залучення до провадження як потерпілого від 05.10.2020, так з протоколу вбачається, що у ОСОБА_10 прийнято усну заяву про те, що в квітні 2019 року ОСОБА_7 , шляхом обману та використання уразливого стану, завербувала та перемістила його до села Вербаїв Луцького району, де в подальшому здійснила його трудову експлуатацію, у зв`язку з чим йому завдано шкоду;

- висновок судово-психіатричного експерта №46 від 28.10.2020 року, з якого вбачається, що психологічні переживання, які виникли в результаті скоєного проти ОСОБА_10 правопорушення стоять у причинно-наслідковому зв`язку із подіями зазначеними у матеріалах справи. Психологічний стан ОСОБА_10 на момент його вербування і переміщення з метою трудової експлуатації та під час трудової експлуатації був уразливим. З урахуванням індивідуально-психологічних особливостей, емоційного стану і розумового розвитку потерпілий ОСОБА_10 перебував у вразливому стані, тобто у зумовленому психологічними впливами, збігом зовнішніх обставин (внаслідок нестачі життєвого досвіду, зниженого інтелектуального розвитку, поганого матеріального становища, надлишкової довірливості та навіюваності), що змогло знизити спроможність ним приймати за своєю волею самостійні рішення та чинити активний опір фізичному і психологічному тиску (сугестивному впливу) з боку підозрюваної ( ОСОБА_7 ). На час вчиненого проти нього правопорушення ОСОБА_10 перебував у стані підвищеного емоційного напруження, яке могло відобразитися на його поведінці. Обставини в яких перебував підекспертий могли бути для нього психотравмуючими;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 05.06.2021 та заяву про залучення до провадження як потерпілого від 05.06.2021, так з протоколу вбачається, що у ОСОБА_11 прийнято усну заяву про те, що ОСОБА_7 весною 2021 року, перебуваючи в м. Луцьк, шляхом обману, здійснила дії по його вербуванню та його переміщенню до території домогосподарства, що в АДРЕСА_1 , де здійснювала до 03.06.2021 відносно нього трудову експлуатацію, у зв`язку з чим йому завдано шкоду;

- висновок судово-психіатричного експерта №157 від 10.06.2021, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 виявляє ознаки емоційно нестійкого розладу особистості, ускладненого вживанням алкоголю. До вчинення щодо нього протиправних дій потерпілий ОСОБА_11 виявляв ознаки того ж захворювання емоційно нестійкого розладу особистості, ускладненого вживанням алкоголю. Психологічні переживання виникли в результаті скоєного проти нього правопорушення стоять у причинно-наслідковому зв`язку із подіями зазначеними у матеріалах справи. Психологічний стан ОСОБА_11 на момент його вербування і переміщення з метою трудової експлуатації та під час трудової експлуатації був уразливим. Обставини в яких перебував підекспертий могли бути для нього психотравмуючими;

- протокол обшуку від 03.06.2021 з доданим до нього відеозаписом, який досліджено судом безпосередньо в судовому засіданні, з якого зокрема встановлено, що в ході обшуку, проведеного старшим слідчим СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_30 , на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.06.2021, за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 , на території виявлено ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім цього, даним обшуком зафіксовано стан прибудинкової території, господарських та житлових приміщень, які перебувають в незадовільному санітарному стані, а також відсутність належних умов для проживання працівників;

- довідку провідного фахівця відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Луцького управління ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області ОСОБА_31 , з якої вбачається, що останнім проводився огляд території та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було виявлено декілька споруд, транспортних засобів та декілька малих архітектурних форм (павільйони для торгівлі). Загальний санітарний стан приміщення незадовільний (поточне прибирання не проведено, на стінах пліснява). На задньому дворі перебував транспортний засіб (легкове авто), в якому спала одна особа. На ділянці двору, що біля основної дороги села, були розміщені дві малі архітектурні форми (павільйони для торгівлі), в одній з яких на матраці спав громадянин, природного та штучного освітлення немає. До хліва, в якому утримується велика рогата худоба, прибудоване приміщення в якому, із слів власниці, проживає одна особа, підлоги в приміщенні немає, стіни та стеля не оздоблені, наявний диван та піч.

Разом з тим, допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_32 показала, що експертизи, за результатами яких складено висновки судово-психіатричного експерта №46 від 28.10.2020 та №157 від 10.06.2021, проведено згідно із законом, будь-яких заперечень щодо проведення експертиз та відводів експертам не надходило, в ході проведення експертиз дотримано всі права підекспертних осіб. Пояснила, що наданих слідчим матеріалів було достатньо для висновків судово-психіатричних експертиз. Вказала, що експертизи проводились без урахування показань ОСОБА_7 , оскільки в наданих на експертизи матеріалах показань останньої не було. Крім цього, повністю підтримала висновки судово-психіатричного експерта №46 від 28.10.2020 та №157 від 10.06.2021.

Допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_33 також повністю підтвердив висновки судово-психіатричного експерта №46 від 28.10.2020 та №157 від 10.06.2021 і вказав, що дані експертизи проводилися із дотриманням вимог Закону України «Про судову експертизу». Пояснив, що під час проведення експертиз відносно ОСОБА_10 за його підписом слідчому направлялося клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, однак наданих раніше слідчим матеріалів було достатньо для проведення експертизи. Також вказав, що підекспертні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мали та мають функціональні відхилення у психіці, що з урахуванням результатів їх обстеження та матеріалів справи, дає можливість віднести їх до категорії віктимних осіб, тобто уразливих та таких, які недостатньо адаптовані в соціумі, які потребують сторонньої допомоги, яким важко влаштувати своє життя. Також підтримав висновок, що на момент вчинення відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожного з них, кримінальних правопорушень вони перебували в уразливому стані. Разом з цим вказав, що за наявності в наданих на експертизу показань ОСОБА_7 висновки не змінилися б.

Колегія суддів вважає, що висновки судово психіатричного експерта №46 від 28.10.2020 та №157 від 10.06.2021, є науково обґрунтованими, узгоджуються із іншими установленими судом фактичними обставинами вчиненого, є ствердними за своїм змістом, а тому підставно взяті до уваги судом.

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду, прийшов до правильного висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями, які виразились у вербуванні людини, вчиненими з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, та у вербуванні, переміщенні людини, вчиненими з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого особи, вчиненими повторно, вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,2 ст. 149 КК України.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 149 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту з приводу того, що визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження її вини і не взяв до уваги докази її невинуватості.

Так, потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та свідки надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень, їх показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

На переконання колегії суддів, жодних об`єктивних підстав для обмови потерпілими та свідками обвинувачену ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого та свідків повністю узгоджуються, і докладність змісту їх показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілих та свідків підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує твердження сторони захисту про те, що їх показання не доводять вину обвинуваченої.

Інші доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційної скарги про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судових засідань вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані потерпілі, свідки, експерти, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченої.

Твердження сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_11 внаслідок його неодноразового притягнення до кримінальної відповідальності, міг бути залежний від правоохоронних органів є необґрунтованими, оскільки під час численних допитів потерпілого ОСОБА_11 у тому числі за участю захисника ОСОБА_9 будь яка інформація про його залежність від правоохоронних органів останнім повідомлена не була, тим більше будь яких заяв про конфіденційне співробітництво останній також не заявляв. Таким чином в даному випадку стверджувати про якусь залежність від правоохоронних органів є недоцільним.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу повторного допиту потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки місцевим судом в ході судового розгляду потерпілі неодноразово допитувалися тому числі за участі захисника ОСОБА_9 зокрема 30.10.2023 року після зміни обвинувачення, потерпілі надали свої покази з приводу тих питань, які хоче з`ясувати сторона захисту. Питання задавалися чіткі на що потерпілі надали ствердні відповіді. Таким чином, колегія суддів вважає, що повторний допит потерпілих є недоцільним, оскільки ті питання, які були озвучені стороною захисту під час своєї промови та які викладені у зміненій апеляційній скарзі судом першої інстанції були з`ясовані.

Беручи до уваги вищевикладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та змінах та доповненнях до неї, а також наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, - у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 149, ч.2 ст. 149 КК України, оскільки повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо міри призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинене нею кримінальне правопорушення, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 149 КК України, які у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, а також дані про особу винної, яка раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, заміжня, вік обвинуваченої, а також те, що вину у вчиненні кримінальних правопорушень вона не визнала та не розкаялася, жалю з приводу вчиненого, осуду своєї поведінки та готовності нести покарання не висловлювала, завдані збитки не відшкодувала та не намагалася відшкодувати.

Врахована судом першої інстанції і думка потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які щодо призначення покарання обвинуваченій покладалися на розсуд суду.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 місцевим судом встановлено не було.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченій покарання в межах санкцій ч.1 ст. 149 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 роки, ч.2 ст. 149 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, і підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнив від відбування цього покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк, який передбачений ч.4 ст. 75 КК України тривалістю 1 (один) рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за її поведінкою.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченій покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 , попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також на підставі ст.ст. 128, 129 КПК України, ст. 1167 ЦК України, суд першої інстанції розглянув цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, та обґрунтовано дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2024 рокущодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді