УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 712/7006/24

провадження № 51-4084ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від

21 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 й застосовано до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з використанням засобів електронного контролю. Покладено на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК).

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 21 серпня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, оскільки вищевказане рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, захисник звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду, оскільки вважає її постановленою, зокрема, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

Отже Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 392 КПК, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 331 КПК, ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Разом з тим, відмова у застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту під час судового провадження в суді першої інстанції не відноситься до передбачених статтею 392 КПК судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.

Враховуючи наведене, суддя апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, дійшов правильного висновку про те, що ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2024 року,якою відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК і постановив законне, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наявних копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3