УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 583/3116/23

провадження № 51-4714ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000175 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 5 ст. 407 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання початку строку відбування покарання та запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 5 ст. 407 КК у тому, що він, як військовослужбовець, в умовах воєнного стану не з`явився вчасно на службу без поважних причин.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 квітня 2022 року № 104 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду гранатометника 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення та визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, солдат ОСОБА_4 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, передбачений ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану 05 квітня 2023 року о 08:00 не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_2 ), а перебував за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), де проводив час на власний розсуд, будь-яких заходів для повернення на службу з метою продовження виконання відповідних обов`язків не вживав. Лише 15 квітня 2023 року ОСОБА_4 самостійно прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 .

Сумський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 10 липня 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки каяттю ОСОБА_4 та сприянню у встановленні істини у кримінальному провадженні. Ці обставини, на переконання захисника є підставами для призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням або обмеженням волі.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості з огляду на таке.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Частиною 1 ст. 75 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 діяння) визначено, зокрема, якщо суд, крім випадків засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, окрім іншого, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував, зокрема: тяжкість кримінального правопорушення; наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які його обтяжують; відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, вину визнав, за місцем служби характеризується задовільно, перебуває на обліку в лікаря-нарколога, у лікаря психіатра на обліку не перебуває.

Крім того, Охтирський міськрайонний суд Сумської області зауважив, що КК виключає можливість застосування приписів ст.ст. 69, 75 цього Кодексу у разі вчинення кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема, ст. 407 КК. У зв`язку з чим суд першої інстанції не розглядав можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням або призначення йому більш м`якого покарання, ніж визначено санкцією ч. 5 ст. 407 КК.

З огляду на викладені обставини місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому ч. 5 ст. 407 КК, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив суд призначити ОСОБА_4 покарання не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі.

Сумський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Насамперед суд апеляційної інстанції зазначив про неможливість призначення ОСОБА_4 , якого місцевий суд визнав винуватим за ч. 5 ст. 407 КК, покарання, не пов`язаного з позбавленням або обмеженням волі, оскільки призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, і звільнення від відбування покарання з випробуванням неможливе через пряму заборону, визначену статтями ст.ст. 69, 75 КК.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що доводи захисника про наявність обставин, які пом`якшують покарання, дані про особу засудженого, який є учасником бойових дій, безпідставні, оскільки усім фактичним обставинам кримінального провадження була надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у судовому рішенні з наведенням мотивів.

Також колегія суддів зазначила, що визначене покарання відповідає обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст.ст. 370, 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли переконливого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Крім того, Суд також погоджується з висновками судів щодо заборони пом`якшення ОСОБА_4 покарання або звільнення від його відбування шляхом застосування приписів ст.ст. 69, 75 КК, оскільки Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни, окрім іншого, до вказаних статей. Ураховуючи зазначені зміни, виключається можливість застосування приписів ст.ст. 69, 75 КК до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили кримінальне правопорушення, зокрема, передбачене ст. 407 КК.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 10 липня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3