Єдиний унікальний № 946/6248/21
Провадження № 1-в/946/195/24
УХВАЛА

про відмову в задоволенні клопотання

про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання

26 листопада 2024 року місто Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники провадження: прокурор ОСОБА_3 ,

засуджений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 ,

представник Ізмаїльського слідчого ізолятора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у місті Ізмаїлі Одеської області подання начальника державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» про умовно-дострокове звільнення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ізмаїл, Одеської області, громадянина України, не одруженого, маючого неповну середню освіту, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 24 лютого 2022 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 156 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у вироку Ізмаїльського міськрайонного суду від 24 лютого 2022 року доповнено резулятивну частину: «включити інформацію до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», -

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2024 року на адресу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшло подання начальника Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» полковника внутрішньої служби ОСОБА_7 , про застосування до засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 24 лютого 2022 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 156 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у вироку Ізмаїльського міськрайонного суду від 24 лютого 2022 року доповнено результативну частину: «включити інформацію до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», який з 10 червня 2021 року утримується в державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор», де й відбуває основне покарання у виді позбавлення волі, положення ст. 81 КК України - умовно-дострокового звільнення від призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі. У вищевказаному поданні адміністрація Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» клопочеться перед Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про умовно - дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі.

В судовому засіданні представник Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 подання установи виконання покарань про умовно-дострокове звільнення від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі у відношенні засудженого ОСОБА_4 підтримав, обґрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в поданні.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 подання установи підтримали в повному обсязі, зазначивши, що за час відбування покарання він довів своєю зразковою поведінкою та ставленням до праці, що він остаточно став на шлях виправлення та перевиховання, а тому до нього можливо застосувати пільгу, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно-дострокове звільнення від призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі.

В судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення подання установи виконання покарань щодо застосування до засудженого ОСОБА_4 пільги, яка передбачена положенням ст. 81 КК України, - умовно - дострокового звільнення від призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі. Свою правову позицію прокурор обґрунтовувала тим, що умовне-дострокове звільнення ОСОБА_4 не відповідатиме обставинам скоєного злочину, не відповідатиме особі засудженого, та відбутий термін покарання не відповідатиме тяжкості скоєного злочину та його наслідкам.

Суд, розглянувши подання установи виконання покарань, вислухавши думку представника установи виконання покарань, засудженого, його захисника та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні подання установи виконань покарань щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного йому судом основного покарання у виді позбавлення волі, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 24 лютого 2022 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст. 156 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у вироку Ізмаїльського міськрайонного суду від 24 лютого 2022 року доповнено результативну частину: «включити інформацію до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи». ОСОБА_4 з 10 червня 2021 року утримується в державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор», де й відбуває основне покарання у виді позбавлення волі. Початок строку покарання: 10 червня 2021 року, кінець строку покарання: 10 червня 2026 року. Станом на 26 листопада 2024 року невідбутий термін основного покарання у виді позбавлення волі становить 1 (один) рік 6 (шість) місяців 15 (п`ятнадцять) днів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

З самого початку відбування покарання засуджений ОСОБА_4 мав позитивну поведінку, з самого початку був працевлаштований в добровільному порядку на підприємстві установи виконання покарань, не мав дисциплінарних стягнень. Що стосується отримання засудженим ОСОБА_4 7 (сім) заохочень, то суд не вважає сам факт отримання таких заохочень як єдину та достатню підставу для застосування до засудженого пільги, яка передбачена положеннями ст. 81 КК України, - умовно-дострокового звільнення, так як суд вважає, що дану пільгу засуджений повинен отримати лише після того, як своїми діями та поведінкою доведе остаточно, що визнав свою вину, щиро кається, став на шлях виправлення та перевиховання, чого в даному випадку немає. Так, заохочення засуджений ОСОБА_4 отримав за «виконання правил внутрішнього розпорядку та сумлінне ставлення до робіт, пов`язаних зі створенням належних санітарно-побутових умов і впорядкування місця ув`язнення». Але, суд враховує, що виконання вищезазначених обов`язків засудженим є саме його обов`язком.

Суд вважає, що на даному етапі відбування покарання, з огляду на матеріали кримінального провадження, досліджені в судовому засіданні, та з отриманих показань учасників процесу, за час відбування покарання засуджений ОСОБА_4 не мав поведінки, яка б достеменно свідчила б про можливість застосування до нього пільги, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно-дострокового звільнення від призначеного покарання, так як суд вважає, що можливість застосування даної пільги слід визначати не з кількості отриманих засудженим заохочень, а з усього комплексу обставин, які стосуються скоєного злочину, а саме - обставини скоєння злочину (кількість потерпілих), поведінка засудженого після скоєння злочину, тощо.

Відповідно, суд вважає, що засуджений ОСОБА_4 намагається отримати застосування пільги, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно-дострокового звільнення від призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі - лише шляхом отримання заохочень за добросовісне відношення до своїх обов`язків, без наявності інших чинників, як-то активна участь в житті установи виконання покарань, без щирого каяття, тощо.

Відповідно, зглядаючись на вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_4 направлена лише на отримання заохочень за добросовісне відношення до своїх обов`язків, проте, в його діях відсутні інші чинники, які слугують в комплексі для застосування до засудженого пільги, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно-дострокового звільненні від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі, що судом буде обгрунтовано нижче, а тому суд вважає, що у відношенні засудженого немає достатнього обсягу правових підстав (зокрема, оціночних) для застосування положень ст. 81 КК України умовно-дострокового звільнення від відбування основного покарання.

Що стосується норм матеріального права, то суд керувався наступним.

Так, згідно ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72цього Кодексу.

Як встановлено судом з показань засудженого ОСОБА_4 , з матеріалів кримінального провадження, з матеріалів особової справи засудженого, засуджений ОСОБА_4 за час відбування покарання своєю поведінкою не довів ту обставину, що він остаточно став на шлях виправлення та перевиховання, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_4 в своїх поясненнях в скоєному не каявся, заперечував свою провину в скоєнні злочину, за якій він засуджений.

Формально-юридичні підстави передбачені ч. 3 ст. 81 КК України і пов`язуються з фактичним відбуттям засудженим ОСОБА_4 2/3 частин строку покарання і такі підстави є, бо ОСОБА_4 відбув 2/3 частини покарання.

Що ж стосується оціночних підстав умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, які передбачені ч. 2 ст. 81 КК України, то суд вважає, що їх недостатньо на даному етапі відбування покарання засудженим призначеного йому покарання.

Суд на обґрунтування своєї позиції враховує ту обставину, що засуджений ОСОБА_4 своєю поведінкою за переважний період відбування покарання в повній мірі не довів своє виправлення та перевиховання.

Встановлюючи ці підстави застосування ст. 81 КК України, суд, зокрема, наголошує на наступному:

Висновки про те, чи став засуджений на шлях виправлення, можливо зробити врахувавши увесь комплекс даних: які характеризують засудженого; його поведінку; відношення до праці; відношення до вчиненого злочину та його наслідків; наявність заохочень, їх кількість та регулярність отримання, наявність чи відсутність стягнень, тощо.

Так, що стосується даних, які характеризують особу засудженого ОСОБА_4 , його поведінку, то суд констатує той факт, що під час відбування покарання засуджений за час відбування покарання не мав стягнень, має 7 заохочень.

Суд зазначає при цьому, що наявність у засудженого заохочень за добросовісне відношення до праці ще не є необхідною та достатньою підставою для застосування до засудженого пільги, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного судом покарання, так як поруч з цим повинні враховуватися такі обставини, як участь в суспільному житті установи виконання покарання, щире каяття, чого, на думку суду, в діях засудженого немає.

Так, суд в даному випадку застосовує також положення п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування основного покарання, - того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

На противагу отримання заохочень за добросовісне відношення до праці, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо участі засудженого ОСОБА_4 у вирішенні питань відпочинку, побуту, впливу на інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відповідно, суд вважає, що засуджений своєю поведінкою під час відбування покарання повинен показувати приклад іншим засудженим щодо поведінки саме в установі виконання покарань, в даному ж випадку взагалі відсутні критерії та відомості, з яких можна було б встановити поведінку засудженого в установі виконання покарань. Посилання в поданні на такі факти суперечать поясненням ОСОБА_4 в судовому засіданні, тому що він не зміг назвати саме в яких заходах приймав участь та в чому ця участь складалась.

Що стосується відношення засудженого ОСОБА_4 до вчиненого злочину та його наслідків, то суд зазначає наступне: засуджений ОСОБА_4 свою вину у скоєнні злочину не визнав повністю, на даний час також заперечує свою провину, тобто подальшого процесу розкаювання та щирого каяття в даному випадку не має місце, адже засуджений не намагався якимось чином відшкодувати в добровільному порядку шкоду потерпілій стороні, чи, навіть, просити пробачення, що на думку суду, не може свідчити про щире каяття засудженого ОСОБА_4 , а при відсутності такого поняття, як щире каяття, застосування положень ст. 81 КК України - умовно-дострокового звільнення від призначеного судом покарання неможливе.

Суд вважає, що інтереси потерпілої повинні бути, хоча б опосередковано враховуватися при вирішенні справ даної категорії, з огляду на наступне.

Так, дійсно, згідно ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених Законом.

Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотанням про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченого статтями 318-380 КПК України, з урахуванням положень цього розділу.

Згідно ч. 5 ст. 539 КПК України у судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Про час та місце розгляду клопотання (подання) повідомляються орган або установа виконання покарань, що відає виконанням покарання або здійснює контроль за поведінкою засудженого; лікарська комісія, що дала висновок стосовно питань застосування до засудженого примусового лікування або його припинення, у випадку розгляду відповідних питань; спостережна комісія, служба у справах дітей, якщо розглядається погоджене з ними клопотання; цивільний позивач і цивільний відповідач, якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, інші особи у разі необхідності.

Отже, здійснивши системний аналіз положень ч. 1, 3, 5 ст. 539 КПК України, суд зазначає, що учасниками процесу в категоріях справ, які стосуються умовно-дострокового звільнення засудженого є представник установи виконання покарань, представник спостережної комісії, прокурор, засуджений, його законний представник чи захисник.

Відповідно, як вбачається з вищевказаних норм процесуального права, потерпілий у кримінальному провадженні, в рамках якого засуджена особа, практично не наділений правосуб`єктністю, тобто, його виклик не є обов`язковим, та, відповідно, думка потерпілого при вирішення справ даної категорії не враховується.

Суд вважає, що дана позиція щодо правового статусу потерпілого в справах даної категорії (вирішення питання щодо умовно - дострокового звільнення від призначеного судом покарання), згідно з якою потерпілий фактично позбавлений права приймати участь в судових засіданнях та висловлювати свою думку щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, є прогалиною в кримінальному процесуальному законодавстві, адже суд вважає, що в справах даної категорії, позиція потерпілої сторони повинна бути врахована при вирішенні питання по суті, адже безпідставне умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання у виді позбавлення волі безумовно підриває авторитет правоохоронної системи в цілому, в тому числі судової гілки влади перед громадянами України.

Відповідно, суд вважає, що при вирішенні справ даної категорії суду необхідно звертати увагу на позицію потерпілої сторони, яка була нею висловлена в судовому засіданні, та яка міститься в мотивувальній частині вироків, якими засуджено осіб до позбавлення волі.

Так, як вбачається з мотивувальної частини вироку, за яким засуджено ОСОБА_4 , його засуджено за тяжкий злочин, скоєний проти малолітньої особи.

Окрім того, суд наголошує на тій обставині, що, починаючи з моменту скоєння злочину, та по даний час, а пройшло вже більше 3 роки засуджений ОСОБА_4 не попросив вибачення в потерпілої сторони.

Враховуючи вищевказані обставини, що стосуються розкаювання засудженого ОСОБА_4 , його поведінки, суд непереборно переконаний, що поведінка засудженого не може слугувати прикладом для поведінки для інших засуджених, адже, зглядаючись на поведінку засудженого ОСОБА_4 для настання підстав для умовно-дострокового звільнення не обов`язково відшкодовувати шкоду, заподіяну злочином, що, на думку суду, є неприпустимим, так як таке відшкодування повинно бути хоча б частковим, виходячи з об`єктивних можливостей засудженого, тобто, судом повинно враховуватися, чи були наявні факти намагання відшкодування обвинуваченим в добровільному порядку такої шкоди, причому, відшкодування шкоди не перед настанням пільги, а, по можливості, на протязі найкоротшого строку після вчинення злочину.

Що ж до наявності заохочень у засудженого ОСОБА_4 , то суд вважає, що то така обставина сама по собі не може свідчити про виправлення засудженого, оскільки сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених, проте, на думку суду, поведінка засудженого ОСОБА_4 не може слугувати, як позитивний приклад для інших засуджених.

При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни.

Суд також зазначає, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Відповідно, суд вважає, що дії засудженого ОСОБА_4 не відповідають вимогам щодо застосування положень, які передбачені ст. 81 КК України та не відповідають положенням ст.. 9 КВК України.

Обставини справи свідчать лише про наявність позитивних чинників у виді лише добросовісного відношення до праці, інших же позитивних чинників, на які вказано судом вище, в діях засудженого ОСОБА_4 немає, більше того, суд вважає, що позиція засудженого ОСОБА_4 в частині нібито його щирого каяття є не щира, що не може свідчити про визнання вини, так як визнання вини повинно бути щирим, яке підтверджується поведінкою засудженого, яка, зокрема, повинна мати прояв у добровільному відшкодування шкоди потерпілій стороні, чи хоча б її частини, та намагання попросити вибачення в потерпілої сторони.

Крім того, щодо свого висновку щодо відсутності в повному обсязі підстав для застосування до засудженого ОСОБА_4 покарання суд застосовував положення ст. 6 КВК України.

Так, згідно ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно, зглядаючись на вищевказані норми права, суд вважає, що для застосування пільги, яка передбачена ст. 81 КК України необхідно, щоб в діях засудженого, який відбуває покарання, однозначно були в наявності ознаки ресоціалізації.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив, відношення до скоєного злочину, та його наслідків.

Отже, обставини справи, які судом зазначені вище, не свідчать, на думку суду, про щире розкаювання засудженого ОСОБА_4 , які спрямовані на його виправлення та перевиховання, про наявність дійсного (а не про очі) процесу ресоціалізації.

Поведінка засудженого ОСОБА_4 під час відбування основного покарання у виді позбавлення волі свідчить лише про його правослухняну поведінку в частині добросовісного відношення до своїх обов`язків, проте, суд ще раз наголошує на тій обставині, що суд вважає, що засуджений ОСОБА_4 ще не готовий до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Окрім того, суд звертає увагу на наступні обставини справи, що стосуються тяжкості скоєного злочину, обставин його вчинення, наслідків скоєного злочину, відношення засудженого ОСОБА_4 до скоєного злочину, його наслідків: так, згідно резолютивної частини вироку ОСОБА_4 засуджено до основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. З вищевказаного розміру призначеного покарання у засудженого ОСОБА_4 станом на час слухання даного подання залишилося невідбутим покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців 15 (п`ятнадцять) днів, а тому, на думку суду, умовно - дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 , який не попросив реального вибачення в потерпілих, не буде співрозмірним тяжкості вчиненого злочину, буде неспіврозмірним невідбутій частині покарання та не відповідатиме особі засудженого, його поведінці під час відбування покарання.

Відповідно, суд вважає, що у разі щирого каяття та визнання вини винна особа апріорі буде намагатися відшкодувати шкоду, заподіяну злочином, буде намагатися каятися, просити вибачення у потерпілої сторони, чого в діях засудженого ОСОБА_4 не вбачається.

Відповідно, суд вважає, що: застосування до засудженого ОСОБА_4 пільги, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно дострокового звільнення на даному етапі відбування покарання (при залишку невідбутого покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців 15 (п`ятнадцять) днів) є неспіврозмірним з наслідками, які заподіяні злочином проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, не відповідатиме тяжкості вчиненого злочину, та обставинам його вчинення, поведінці засудженого під час відбування покарання в частині щирого каяття, відсутність реального вибачення за загибель сім`ї, тощо; поведінка засудженого ОСОБА_4 в частині щирого каяття та поведінки під час відбування покарання не може бути прикладом для поведінки інших засуджених; засуджений ОСОБА_4 отримував заохочення лише за добросовісне відношення до своїх обов`язків, проте, зовсім не має заохочень за належну поведінку в установі виконання покарань, відповідно - не приймав активної участі в суспільному житті установи.

Отже, вищевказані обставини не дають можливості суду застосувати до засудженого ОСОБА_4 пільгу, яка передбачена ст. 81 КК України, - умовно- острокового звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність лише формально-юридичних, проте, відсутність в достатньому обсязі оціночних підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, тому суд приймає рішення про відмову в задоволенні подання установи виконання покарань щодо умовно - дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного покарання у вигляді позбавлення волі.

Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_4 положення ст. 81 КК України, - умовно - дострокового звільнення від призначеного покарання у виді позбавлення волі на даній стадії відбування покарання буде суперечити реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду не буде виконана мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової, тобто, на думку суду, застосування положень ст. 81 КК України до засудженого ОСОБА_4 є необґрунтованим, та є передчасним на даному етапі відбування покарання, та не відповідатиме обставинам скоєного злочину, матиме неспіврозмірність відбутого терміну покарання суспільно - шкідливим наслідкам скоєного злочину.

Відповідно, суд при винесенні даної ухвали враховував ті обставини, що у діях засудженого ОСОБА_4 відсутні достатні ознаки ресоціалізації, засуджений ОСОБА_4 , як вбачається з матеріалів провадження та його поведінки в судовому засіданні, щиро не розкаявся у скоєному злочині, умовно - дострокове звільнення на даному етапі не відповідатиме тяжкості вчиненого злочину, обставинам його вчинення, наслідкам вчиненого злочину, засуджений своєю поведінкою не довів, що він остаточно став на шлях виправлення та перевиховання, що, на думку суду, є безумовною підставою для відмови в задоволенні клопотання установи виконання покарань.

Отже, при винесені ухвали щодо засудженого ОСОБА_4 суд керувався Конституцією України, нормами діючого КПК України, КК України, КВК України.

Керуючись ст. 6, 9 КВК України, ч. 2 ст. 369, 370-372, 537, 539 КПК України, ст. 12, 81 КК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Начальника Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» полковника внутрішньої служби ОСОБА_7 про застосування до засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 24 лютого 2022 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 156 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у вироку Ізмаїльського міськрайонного суду від 24 лютого 2022 року доповнено результативну частину: «включити інформацію до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», який з 10 червня 2021 року утримується в державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор», умовно - дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали проголошено 29 листопада 2024 року об 11 годині.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1