Справа № 304/1641/24 Провадження № 1-кс/304/571/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2024 року м. Перечин

Слідчий суддя Перечинського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду його клопотання на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за №00000281 від 27 липня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 364 КК України, про арешт майна,

У С Т А Н О В И В :

прокурор у провадженні звернувся до слідчого судді з клопотанням на підставі матеріалів кримінального провадження, внесених до ЄРДР за № 00000281 від 27 липня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 364 КК України, про накладення арешту шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження на об`єкти нерухомого майна, що належали ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а з 01 липня 2024 року належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :17:001:0338, площею 0,023 га; земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :17:001:0336, площею 0,0074 га; земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :17:001:0337, площею 0,0056 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, загальною площею 31,3 м кв, житловою площею 18,3 м кв, за адресою: АДРЕСА_1 , а також просив з метою забезпечення арешту майна розглянути дане клопотання без виклику підозрюваної ОСОБА_4 та власника майна.

Клопотання мотивує тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради VIII сесії VII скликання від 18 жовтня 2016 року № 417 «Про надання дозволів на проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок» ПАТ «Закарпатінтерпорт» надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,2 га для розміщення та експлуатації будівель і споруд авіаційного транспорту по вул. Собранецькій, 145. Рішенням Ужгородської міської ради Х сесії VII скликання від 26 січня 2017 року № 578 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» вирішено затвердити вартість земельної ділянки (кадастровий номер :50:001:0328), площею 0,2 га по вул. Собранецькій, 145, у сумі 368 960 грн, з розрахунку 184,48 грн за 1 кв м, відповідно до висновку експертів від 07 грудня 2016 року, а також продати ПАТ «Закарпатінтерпорт» вказану земельну ділянку, із застосуванням коефіцієнту 1,5 за ціною 553 440 грн. Так, 28 березня 2017 року між Ужгородською міською радою в особі виконувача обов`язків директора департаменту міського господарства ОСОБА_4 та ПАТ «Закарпатінтерпорт» укладено Договір № 503 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :50:001:0328. У той же час вказана земельна ділянка за матеріалами генерального плану м. Ужгород 2004 року, плану меж кадастрового плану фактичного використання земельної ділянки (по огорожі, паркану), яка використовується ЗОКП «Міжнародний аеропорт Ужгород», накладається на землі авіаційного транспорту та об`єкти повітряного транспорту. Відтак ОСОБА_4 у порушення положення про департамент міського господарства Ужгородської міської ради та своїх посадових обов`язків, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи тяжкі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, з метою одержання неправомірної вигоди для ПАТ «Закарпатінтерпорт», яка полягає у незаконній передачі у власність товариству земельної ділянки, достовірно знаючи про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :50:001:0328, не підлягає приватизації, в приміщенні Ужгородської міської ради 28 березня 2017 року підписала та скріпила відтиском печатки Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки № 503, внаслідок чого з комунальної власності незаконно відчужено зазначену земельну ділянку, вартістю 1 257 434,40 грн, що спричинило збитки охоронюваним законом правам та інтересам територіальної громади міста Ужгород на вказану суму, яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, що відповідно до ч. 4 примітки до ст. 364 КК України вважається тяжкими наслідками. Крім цього прокурор вказує, що досудовим розслідуванням також встановлено, що 28 березня 2017 року ОСОБА_4 підписала та скріпила відтиском печатки Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради договір № 503 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :50:001:0328, укладений між Ужгородською міською радою та ПАТ «Закарпатінтерпорт». Вказані умисні дії ОСОБА_4 , які виразились у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що завдало тяжких наслідків охоронюваним законом правам, свободам та громадським інтересам, та у приватизації комунального майна, яке не підлягає приватизації згідно з законом, що призвело до незаконної приватизації майна комунальної власності у великих розмірах, кваліфікуються за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 233 КК України. 28 червня 2024 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень. При цьому, за позицією прокурора, така підозра підтверджується та обґрунтовується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема рапортом начальника відділу представництва інтересів держави в суді Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 ; протоколом огляду земельної ділянки з кадастровим номером :50:001:0328 від 06 червня 2024 року; висновком експерта за результатами проведення комплексної судової експертизи земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою № 1589-Е від 24 червня 2024 року; посадовою інструкцією директора Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради; Положенням про департамент міського господарства, затвердженого рішенням І сесії VII скликання Ужгородської міської ради № 146 від 10 березня 2016 року; протоколами допиту свідків; іншими матеріалами кримінального провадження. При цьому санкція ч. 2 ст. 233 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу розміром від двадцяти п`яти тисяч до тридцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією майна або без такої; відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України вказаний злочин віднесено до категорії особливо тяжких. Прокурор вказує, що 01 липня 2024 року до Перечинського районного суду було подане клопотання детектива, погоджене прокурором, про накладення арешту на належне ОСОБА_4 майно, однак того ж дня, з метою уникнення покарання (у разі її засудження) у виді конфіскації майна, підозрювана уклала договори дарування на три земельні ділянки та квартиру з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На виконання вимог п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України прокурор у змісті клопотання наводить перелік і види майна, що належить арештувати та яке відповідно до довідки з реєстру прав на нерухоме майно станом на 28 червня 2024 року перебувало у власності підозрюваної ОСОБА_4 . Підсумовуючи, прокурор вважає, що з метою забезпечення вимог діючого законодавства та у разі винесення обвинувального вироку суду, а також з врахуванням того, що правочини зі зміною власника земельних ділянок та квартири не відповідають ст. 228 ЦК України та можуть бути визнані недійсними, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, а тому детектив просить задовольнити клопотання.

Ініціатор клопотання у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Власник майна ОСОБА_5 та підозрювана ОСОБА_4 у порядку ч. 2 ст. 172 КПК України про розгляд даного клопотання про арешт майна не повідомлялися.

Заслухавши пояснення прокурора, слідчий суддя, вивчивши надані матеріали, зваживши доводи викладені у клопотанні, прийшов до такого висновку.

Пунктом 4 частини 2 статті 36 КПК України передбачено, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Загальні вимоги щодо порядку застосування будь-яких заходів забезпечення визначені статтями 131 та 132 КПК України.

Стаття 170 КПК встановлює, що арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, може бути об`єктом спеціальної конфіскації або ж конфіскації майна як виду покарання, а також за рахунок нього може бути відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Також за ч. 5 ст. 170 КПК у випадку накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Водночас, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України. До таких ризиків відноситься можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Також положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді визначено необхідність арешту майна.

До того ж, за змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, вирішуючи питання про арешт майна, слідчий суддя має встановити: 1) чи набула особа статусу підозрюваного, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення підозрюваним та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити їй покарання у виді конфіскації майна; 2) чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт до виду майна, на яке можна накладати арешт та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою; 3) чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких сторона обвинувачення звертається із відповідним клопотанням; 4) чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

З матеріалів клопотання видно, що відділом детективів із розслідування кримінальних проводжень у бюджетній сфері та міжнародної технічної допомоги підрозділу детективів Територіального управління БЕБ у Закарпатській області з 27 липня 2021 року здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000281 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 364 КК України, а саме за фактом надходження до Закарпатської обласної прокуратури із Управління Служби безпеки України в Закарпатській області заяви директора ЗОКП «Міжнародний аеропорт Ужгород» ОСОБА_7 щодо можливого зловживання службовим становищем службовими особами органу місцевого самоврядування Ужгородської міської ради при користуванні земельною ділянкою, площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , які всупереч положенням ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», п. «б» ч. 4 ст. 83 ЗК України, надали дозвіл на приватизацію вказаної земельної ділянки, яка належить до земель транспорту, після чого всупереч ч. 1 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ст. 134 ЗК України без проведення земельних торгів щодо продажу права оренди та права власності на вказану земельну ділянку, 30 серпня 2016 року здійснили надання такої в оренду ПАТ «Закарпатінтерпорт», а 28 березня 2017 року відчужили її на користь зазначеного товариства, чим завдали державним інтересам тяжких наслідків (а. к. 7-8, 202).

Згідно доводів прокурора, під час досудового розслідування встановлені обставини, що свідчать про можливі зловживання зі сторони посадових осіб органу місцевого самоврядування щодо користування земельною ділянкою, яка є комунальною власністю та відноситься до земель транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність, чим було завдано державним інтересам тяжких наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру.

Як встановлено слідчим суддею, 28 червня 2024 року письмове повідомлення про підозру було вручено особисто ОСОБА_4 , про що в матеріалах, долучених до клопотання, містяться особисті підписи останньої про отримання такого повідомлення (а. к. 209-220).

Таким чином ОСОБА_4 має статус підозрюваної у цьому кримінальному провадження та щодо майна останньої може розглядатися питання про його арешт з метою забезпечення конфіскації майна.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, слідчий суддя виходить з того, що кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», у зв`язку з чим, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, з вказаної практики вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як і ті, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Таким чином, слідчому судді необхідно з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_4 могла вчинити інкриміновані їй кримінальні правопорушення. При цьому, остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду справи по суті.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснюється, зокрема за фактом зловживання службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої юридичної особи використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, а також приватизації комунального майна, яке не підлягає приватизації згідно із законом, що призвело до незаконної приватизації майна комунальної власності в великих розмірах.

Двадцять восьмого червня 2024 року про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, тобто у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання будь якої неправомірної вигоди для іншої юридичної особи використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 364 КК України) та у приватизації комунального майна, яке не підлягає приватизації згідно із законом, що призвело до незаконної приватизації майна комунальної власності у великих розмірах (ч. 2 ст. 233 КК України), повідомлено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. к. 209-220).

Так, як видно з матеріалів клопотання, рішенням Ужгородської міської ради № 578 від 26 січня 2017 року «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» затверджено вартість земельної ділянки (кадастровий номер :50:001:0328), площею 0,2000 га по вулиці Собранецькій, 145, у сумі 368 960 грн з розрахунку 184,48 грн за 1 кв м відповідно до висновку експертів від 07 грудня 2016 року, а також продано Приватному акціонерному товариству «Закарпатінтерпорт» земельну ділянку, площею 0,2000 га для розміщення експлуатації будівель і споруд авіаційного транспорту по АДРЕСА_2 , із застосуванням коефіцієнту 1,5 за ціною 553 440 грн (а. к. 33, 34, 35, 37).

Зі змісту клопотання видно, що продаж зазначеної земельної ділянки оформлено за Договором купівлі-продажу земельної ділянки № 503 від 28 березня 2017 року, згідно з яким Ужгородська міська рада в особі виконуючого обов`язки директора департаменту міського господарства ОСОБА_4 , відчужила зазначену земельну ділянку на користь ПрАТ «Закарпатінтерпорт» (а. к. 9-10).

Наразі земельна ділянка з кадастровим номером :50:001:0328, площею 0,2 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 521 від 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , перебуває у власності ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) (а. к. 11-15).

Як видно з наявного у матеріалах клопотання висновку експерта за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою від 24 червня 2024 року № 1589-Е, ринкова вартість земельної ділянки за кадастровим номером :50:001:0328, площею 0,20 га, цільове призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд авіаційного транспорту, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 28 березня 2017 року могла становити 1 257 434, 40 грн без ПДВ; вказана земельна ділянка за матеріалами генерального плану м. Ужгород 2004 року, плану меж кадастрового плану фактичного використання земельної ділянки (по огорожі, паркану), яка використовується ЗОКП «Міжнародний аеропорт Ужгород», накладається на землі авіаційного транспорту та розміщена у межах об`єктів повітряного транспорту (перон, стоянка для літаків) (а. к. 70-135).

Постановою детектива ОСОБА_10 від 23 квітня 2024 року про визнання речовими доказами, вказану земельну ділянку визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000011 від 24 січня 2024 року (а. к. 201-202). При цьому постановою прокурора про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 26 червня 2024 року матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 0000011 від 24 січня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК, та № 0000281 від 27 липня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 233 КК, було об`єднано в одне провадження з присвоєнням єдиного номера 0000281 (а. к. 173-174, 207-208).

Слідчий суддя вважає, що викладені вище обставини на даному етапі досудового розслідування з розумною достатністю та вірогідністю пов`язують підозрювану з вчиненими кримінальними правопорушеннями, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними діями підозрюваної та ознаками складу інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 233 КК України за викладених у клопотанні обставин.

При цьому слідчим суддею встановлено, що за вчинення вказаних злочинів передбачено покарання у виді штрафу від двадцяти п`яти до тридцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією майна або без такої (ч. 2 ст. 233 КК у редакції станом на час вчинення інкримінованого діяння) та позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 364 КК у редакції станом на час вчинення інкримінованого діяння).

Тобто конфіскація майна передбачена у санкції відповідної статті як додаткове покарання (за ч. 2 ст. 233 КК), а тому, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд може застосувати до ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином враховуючи вагомість наданих стороною обвинувачення доказів про ймовірне вчинення підозрюваною інкримінованих їй злочинів, за один з яких передбачено конфіскацію майна як додаткове покарання, слідчий суддя вважає, що дійсно існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 може бути призначене покарання у виді конфіскації майна. Вказане обумовлює необхідність забезпечення такої можливої конфіскації шляхом застосування до майна підозрюваної такого заходу забезпечення як арешт належного їй майна.

Частина 10 статті 170 КПК України встановлює, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Крім того як було зазначено вище, арешт майна з метою забезпечення можливої конфіскації на стадії досудового розслідування може бути накладений на майно підозрюваного.

Однак як наразі вказує ініціатор клопотання, 01 липня 2024 року ОСОБА_4 відчужила частину належного їй майна за договорами дарування, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :17:001:0338, площею 0,023 га; земельну ділянку з кадастровим номером :17:001:0336, площею 0,0074 га; земельну ділянку з кадастровим номером :17:001:0337, площею 0,0056 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. к. 16-17, 18-19, 20-21, 22-23).

Факт відчуження ОСОБА_4 вказаного майна на користь сина ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 386359269, № 386359284, № 386359291 та № 386359297 від 10 липня 2024 року (а. к. 26, 27, 28, 29).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 386208302 від 10 липня 2024 року ОСОБА_4 належить право спільної часткової власності на квартиру (частка 1/2), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площа 93,7 м кв, житловою площею 61,8 м кв, за адресою: АДРЕСА_6 , а також право власності (частка 1) на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, кадастровий номер :10:020:0034, площею 0,637 га, за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, Оноківська сільська рада, «Сюрприз», адреса СТ: Оріховське озеро урочище (а. к. 24-25).

Обставини родинних зв`язків ОСОБА_4 орган досудового розслідування доводить на підставі Актового запису про народження № 94 від 24 січня 2001 року, згідно з яким у батька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто станом на момент звернення прокурора з клопотанням про арешт такого майна та на момент його розгляду слідчим суддею, право власності на відповідне майно перейшло до інших осіб внаслідок його відчуження за договорами.

Водночас слідчий суддя погоджується із твердженнями прокурора, що вказані правочини містять ознаки фраудаторності, а тому не впливають на можливість арешту відповідного майна як такого, що належить підозрюваній.

Так однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Випадки укладення цивільно-правового договору з метою уникнення арешту та/або можливої конфіскації розглядаються як очевидно недобросовісні та є проявом зловживання правом.

При цьому застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Відповідні правові позиції щодо кваліфікації правочинів як фраудаторних є усталеними в практиці Верховного Суду (постанова Великої Палати ВС від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанова КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, постанова КЦС ВС від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанова КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, постанова КЦС ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, постанова КЦС ВС від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16, постанова КЦС ВС від 27.10.2021 у справі № 346/6034/13-ц, постанова КЦС ВС від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц, постанова КЦС ВС від 6 серпня 2023 року у справі № 755/3563/21, постанова КЦС ВС від 12 квітня 2023 року у справі №161/12564/21 тощо).

Застосовуючи вироблений вищою судовою інстанцією підхід до визначення ознак фраудаторності правочинів до обставин цього кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані правочини щодо нерухомого майна укладені між близькими родичами, вчинені в один день у короткий проміжок часу після пред`явлення ОСОБА_4 підозри, в тому числі під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Вказані обставини у своїй сукупності вказують що підозрювана при укладенні таких договорів ймовірно діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами задля уникнення арешту та/або можливої конфіскації майна, що перебуває у її власності.

За таких обставин, слідчий суддя прийшов до висновку, що правочини по відчуженню належного підозрюваній майна містять ознаки фраудаторності, а тому вважає, що таке майно підлягає арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, передбаченого за інкриміновані підозрюваній злочини.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цьому кримінальному провадженні необхідність арешту майна обумовлена сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання. Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна власником чи довіреними йому особами.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження щодо підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 364 КК України, майно якої за вироком суду може бути конфісковане, можливість відчуження нею вказаного майна є обґрунтованою.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

За таких умов заявлена прокурором мета (забезпечення конфіскації майна як виду покарання) може бути досягнута через застосування до майна підозрюваної саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку слідчого судді, накладення арешту в цьому випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, його специфіку і тяжкість, наявність обґрунтованої підозри у його вчиненні особи, яка є власником такого майна, а також необхідність забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. За таких обставин, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті слідчий суддя зазначає, що арешт накладається без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самої підозрюваної, так і для інших осіб. Водночас заборона розпорядження відповідним майном є обґрунтованою та виправданою з огляду на встановлений ризик передачі належного підозрюваній майна на користь інших осіб, що унеможливить досягнення заявленої мети арешту.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає підозрювана, на цьому етапі виправдовують такий ступінь втручання у її право власності.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для задоволення клопотання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», зокрема ухвали про арешт майна у кримінальних провадженнях оприлюднюються в електронній формі не раніше дня їх звернення до виконання.

Керуючись ст. 36, 131, 132, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 00000281 від 27 липня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 233 КК України, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке перебуває у власності сина підозрюваної ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

- земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :17:001:0338, площею 0,023 га;

- земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :17:001:0336, площею 0,0074 га;

- земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :17:001:0337, площею 0,0056 га, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, загальною площею 31,3 м кв, житловою площею 18,3 м кв, за адресою: АДРЕСА_1 ,

заборонивши розпорядження таким майном.

Виконання зазначеної ухвали покласти на прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1