Номер провадження: 11-кп/813/472/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 року у кримінальному провадженні №0004473 від 13.07.2018 року відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дзержинська Донецької області, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, 2011 та 2018 року народження, працевлаштованого охоронцем КУ «Муніципальна варта», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 171, ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця смт Ширяєве Одеської області, неодруженого, має середньо-спеціальну освіту, який працює охоронцем КУ «Муніципальна варта», зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.2 ст. 345-1 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч.3 ст.171 КК України у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3400 гривень;

- за ч.1 ст.345-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

- за ч.2 ст.345-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнено ОСОБА_9 від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.3 ст.171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст.70 КК України при призначенні покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_9 до відбуття покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 ( два) роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покладені на обвинуваченого наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.2 ст.345-1 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч.3 ст.171 КК України у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3400 гривень.

- за ч.2 ст.345-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.3 ст.171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого від відбування покарання (у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки) з випробуванням строком на 1 ( один) рік і 6 (шість) років.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покладені на обвинуваченого наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 року виділені в окреме провадження матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 171, ч.2 ст.345-1 КК України.

Зупинено судове провадження у кримінальному провадженню №0004473 від 13.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 171, ч.2 ст.345-1 КК України.

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Маючи прямий умисел на перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності, вчиненою за попередньої змовою групою осіб, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вчинили кримінальний проступок, передбачений ч. 3 ст. 171 КК України. Також маючи прямий умисел на умисне заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345-1 КК України. Маючи прямий умисел на вчинення погроз насильством та пошкодженням майна у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності, ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 345-1 КК України. Крім того, маючи прямий умисел на заподіяння побоїв журналісту у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності ОСОБА_11 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345-1 КК України. Кримінальні правопорушення були вчинені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за наступних обставин.

Обвинувачення, визнане судом доведеним.

1.13.07.2018 року в період часу з 09 год. 40 хв. до 09 год. 55 хв. за адресою: м.Одеса, вул.Некрасова, 1 перебували представники засобу масової інформації газети «Суспільний прибій» ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 , які маючи редакційне завдання №234 від 12.07.2018 на отримання інтерв`ю в уповноважених осіб ПП «Адвокатська компанія «Редут»», видане головним редактором газети «Суспільний прибій» ОСОБА_15 , здійснювали свою законну професійну діяльність. Під час здійснення професійної діяльності журналісти мали відповідні посвідчення, аудіо та відеоапаратуру.

У цей час, до місця отримання інтерв`ю, а саме: м. Одеси, вул.Некрасова, 1 , під`їхали 3 автомобілі з написами на них «Муніципальна охорона». З даних автомобілів вийшли невідомі особи, одягненні у формених одяг з шевронами «Муніципальна варта». Описані чоловіки почали демонтувати огорожу місць для зупинки автотранспорту, що розташована біля ПП «Адвокатська компанія «Редут».

У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_13 з метою відзняти дії невідомих осіб, підійшов до останніх, представився та показав посвідчення журналіста газети «Суспільний прибій».

Під час відеозйомки до ОСОБА_13 підійшов раніше невідомий йому ОСОБА_9 , який звернувся до ОСОБА_13 з проханням представитися. Останній показав посвідчення та продовжив здійснювати запис протиправних, на його думку, дій невідомих осіб з розпізнавальними знаками «Муніципальна варта».

Через декілька хвилин ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_7 , з метою перешкоджання здійснювати професійну журналістську діяльність ОСОБА_13 , висловився на адресу останнього нецензурною лайкою, після чого почав наносити удари руками по обличчю ОСОБА_13 та камері, за допомогою якої ОСОБА_13 здійснював відеозйомку. ОСОБА_13 з метою уникнення конфлікту почав відходити в сторону. Відходячи в сторону та ухиляючись від ударів ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , продовжував здійснювати відеозйомку вищевказаних дій.

Скориставшись моментом, особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, достовірно знаючи, що перед ним співробітник газети «Суспільний прибій», який здійснює свою професійну діяльність - ОСОБА_13 та маючи умисел на перешкоджання здійснення такої діяльності, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , наніс останньому удар правою рукою в обличчя. У цей час ОСОБА_16 продовжував висловлюватись на адресу ОСОБА_13 нецензурною лайкою, яка супроводжувалась погрозами подальшого застосування фізичного насилля.

У цей час, зі спини до ОСОБА_13 наблизився ОСОБА_7 , який достовірно знаючи, що перед ним співробітник газети «Суспільний прибій», який здійснює свою професійну діяльність та маючи умисел на перешкоджання її здійснення, за попередньою змовою з ОСОБА_16 та особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, наніс кулаком правої руки один удар в обличчя ОСОБА_13 ..

У результаті вказаних противоправних дій ОСОБА_9 , особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_7 , журналіст ОСОБА_13 фактично не міг виконувати свою професійну діяльність.

2.Крім цього, 13.07.2018 в період часу з 09 год. 40 хв. до 09 год. 55 хв., перебуваючи за адресою: м.Одеса, вул.Некрасова, 1 , журналіст ОСОБА_13 виконував свою професійну діяльність відповідно до редакційного завдання №234 від 12.07.2018 на отримання інтерв`ю в уповноважених осіб ПП «Адвокатська компанія «Редут»», виданого головним редактором газети «Суспільний прибій» ОСОБА_15 . Під час здійснення професійної діяльності журналіст мав відповідне посвідчення, аудіо та відеоапаратуру.

У вказаний час ОСОБА_9 , маючи намір на перешкоджання професійній діяльності журналіста ОСОБА_17 , будучи достовірно обізнаними про той факт, що ОСОБА_13 є журналістом газети «Суспільний прибій», діючи умисно, усвідомлюючи, що погрожує потерпілому y застосуванні насильства та пошкодження майна, крім того, що ця погроза здатна викликати у останнього побоювання, і бажаючи цього, висловив погрози потерпілому у застосуванні насильства та пошкодження його фотоапарата, які останній сприйняв реально.

3.Крім цього, 13.07.2018 в період часу з 09 год. 40 хв. до 09 год. 55 хв., перебуваючи за адресою: м.Одеса, вул.Некрасова, 1 , журналіст ОСОБА_13 виконував свою професійну діяльність відповідно до редакційного завдання № 234 від 12.07.2018 року на отримання інтерв`ю в уповноважених осіб ПП "Адвокатська компанія "Редут", виданого головним редактором газети "Суспільний прибій" ОСОБА_15 . Під час здійснення професійної діяльності журналіст мав відповідне посвідчення, аудіо та відеоапаратуру.

У вказаний час у ОСОБА_16 , який перебував разом з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, маючи намір на перешкоджання діяльності журналіста ОСОБА_18 , будучи достовірно обізнаними про той факт, що ОСОБА_13 є журналістом газети «Суспільний прибій», виник умисел на заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності. Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_16 умисно погрожував ОСОБА_13 фізичною розправою, після чого потерпілий пояснюючи, що він здійснює законну професійну діяльність журналіста та з метою уникнення конфлікту відійшов від ОСОБА_9 на безпечну відстань. Однак, ОСОБА_9 достовірно знаючи, що ОСОБА_13 являється журналістом газети «Суспільний прибій», продовжуючи реалізовувати свої злочинні дії, охоплені єдиним умислом направлені на заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності, підбіг до ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що вчиняє протиправно та бажаючи діяти саме таким чином, наніс останньому декілька ударів кулаком правої руки в область голови.

В результаті протиправних дій ОСОБА_9 , а саме нанесення декількох ударів потерпілому ОСОБА_13 останньому було завдано фізичного болю, однак не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.

4. Крім цього, 13.07.2018 в період часу з 09 год. 40 хв. до 09 год. 55 хв., перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул.Некрасова, 1 , журналіст ОСОБА_13 виконував свою професійну діяльність. У вказаний час ОСОБА_7 перебуваючи за вищевказаною адресою, маючи намір на перешкоджання професійній діяльності журналіста ОСОБА_13 , будучи достовірно обізнаними про той факт, що ОСОБА_13 є журналістом газети «Суспільний прибій», виник умисел на заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 достовірно знаючи, що ОСОБА_13 являється журналістом газети «Суспільний прибій», продовжуючи реалізовувати свої злочинні дії, направлені на заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності, підійшов до ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що вчиняє протиправно та бажаючи діяти саме таким чином, наніс останньому один удар кулаком правої руки в обличчя. В результаті протиправних дій ОСОБА_7 , а саме нанесення удару потерпілому ОСОБА_13 , останньому було завдано фізичного болю, однак не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалений з істотними порушенням вимог процесуального закону, а також неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, просить вирок суду скасувати, посилаючись на наступне.

- судом не враховано, що обов?язковим елементом складу всіх інкримінованих правопорушень є спеціальний суб?єкт, тобто потерпілий журналіст. За умови відсутності у потерпілого такого статусу, правопорушення мають кваліфікуватися за іншими статтями ККУ;

- сторона захисту спростувала всі докази, наявні у матеріалах справи, які могли би підтвердити статус потерпілого ОСОБА_13 як журналіста;

- матеріалами справи підтверджується нанесення удару ОСОБА_19 потерпілому, які кваліфіковані як побої. При цьому, сторона захисту вважає, що один удар не може розцінюватись як побої, оскільки є нормативне визначення побоїв, отже у діях ОСОБА_7 відсутня об?єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України;

- судом не враховано, що склад кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 3 ст. 171 КК України відсутній з огляду на відсутність у потерпілої особи статусу журналіста; відсутність у умислу у обвинувачених на перешкоджання виконанню журналістом його професійних обов?язків; відсутність попередньої змови групою осіб;

- судом в основу вироку покладені недопустимі докази, а саме відеозаписи, на яких зафіксовано події, які є копіями, надавались потерпілим/його представником - колегою потерпілого. Дані відеозаписи не фіксують подію із початку та до кінця та, оскільки такі носії із відеозаписами стороні захисту не відкривались у порядку ст. 290 КПК України, сторона захисту неодноразово заявляла клопотання про надання відеозаписів саме на носіях інформації, з метою проведення експертизи, на яку були поставлені запитання щодо наявності/відсутності змін до оригіналів відеозаписів;

- судом одні й ті ж дії ОСОБА_20 були кваліфіковані двічі, як побої журналіста та як вплив на журналіста у будь-якій формі, що суперечить Конституції України;

- об?єктивна сторона правопорушень ОСОБА_21 і ОСОБА_20 була реалізована окремо один від одного. Із зовнішнього прояву даних правопорушень жодним чином не можна вважати, що особи мали єдиний план, або їх дії були об?єднані єдиним умислом, що свідчить про відсутність такої кваліфікуючої ознаки як попередня змова;

- матеріали справи не містять ні фактичних доказів здійснення потерпілим систематичної профільної діяльності, ні формальних доказів наявності у нього статусу журналіста. На місці події на потерпілому був бейдж, зміст якого не підтверджений протоколом огляду місця події, сам бейдж на місці події не вилучався. На потерпілому була камера, не стаціонарна. Іншими засобами позначення себе як представника преси потерпілий забезпечений не був. При цьому, в обвинувальному акті зазначено про декілька ударів у голову, що не знайшло свого підтвердження. І такі дії були кваліфіковані і як вплив на журналіста (за ст. 171 ККУ), і як побої журналіста (ч. 2 ст. 345-1 ККУ), при цьому умислу у обвинувачених на перешкоджання журналістської діяльності не встановлено, а неприязнь ОСОБА_20 до ОСОБА_22 виникла на підставі некоректної поведінки потерпілого.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_8 просить повторно дослідити докази у провадженні на підставах, викладених в окремому клопотанні, змінити вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 року, в частині кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , та кваліфікувати їх дії за ч. 1 ст. 126 ККУ.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

Від представника потерпілого - адвоката ОСОБА_23 надійшли заперечення на апеляційні скарги захисника, в яких вона вважає, що судом 1-ої інстанції кримінальне провадження розглянуто із дотриманням норм процесуального законодавства, покарання призначено ОСОБА_7 та ОСОБА_9 із урахуванням обставин вчиненого та наслідків, що настали, є справедливим, а позиція щодо обставин події, викладена апеляційних скаргах, є спотворенням дійсних обставин та суперечить матеріалам кримінального провадження.

Потерпілий та його представник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлялись своєчасно належним чином. За погодженням з учасниками судового розгляду, апеляційний розгляд продовжений за їх відсутності.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги, просили задовольнити та вирок змінити.

В судові засідання суду апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 не з`явився, сторона захисту клопотала про надання можливості забезпечити його участь у судовому розгляді в режимі відео конференції, у зв`язку з чим апеляційний розгляд відкладався.

Однак, з незалежних від апеляційного суду причин, ОСОБА_9 не приймав участі в розгляді провадження,а саме у зв`язку з неможливістю отримати цифровий підпис та зареєструватися у підсистемі для участі у судовому розгляді в режимі відео конференції.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, та приймаючи до уваги позицію прокурора та захисника ОСОБА_8 , які не заперечували проти продовження розгляду справи, апеляційний суд продовжив апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки він представлений захисником та в апеляційних скаргах не ставиться питання про погіршення його становища.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження перевіривши матеріали провадження, частково повторно дослідивши докази, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_9 інкримінованих кримінальних правопорушень, за обставин, наведених у вироку.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинуваченийвину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав ОСОБА_24 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнав, та пояснив, що 13.07.2018 року разом з іншими співробітниками КУ «Муніципальна варта» прибув до провулку Некрасова,1 в м. Одеса на виконання завдання свого керівництва з метою охорони демонтажної групи. До потерпілого ОСОБА_13 ОСОБА_9 підходив для того, щоб подивитись що це за людина, побачив в ОСОБА_13 посвідчення та подивився його. На посвідченні окрім прізвища, ім`я та по-батькові ОСОБА_13 будь-яких інших даних не було, разом з тим ОСОБА_13 сказав, що він журналіст. Ударів ОСОБА_13 ОСОБА_9 не наносив, лише штовхнув потерпілого тому що ОСОБА_13 його переслідував та проводив відеозйомку. ОСОБА_9 неодноразово говорив, щоб ОСОБА_13 його не знімав, бо обвинуваченому це не подобалось, так як він не є публічною особою. ОСОБА_13 ходив за ОСОБА_9 та знімав його на відеокамеру. Відеокамеру в руках ОСОБА_13 обвинувачений ОСОБА_9 бачив. Чи погрожував ОСОБА_9 ОСОБА_13 фізичною розправою він не пам`ятає. Чи погрожував ОСОБА_9 розбити камеру ОСОБА_13 також не пам`ятає, але наміру такого не мав. ОСОБА_9 розуміє, що він та ОСОБА_13 знаходились в публічному місці - на вулиці. Наміру бити ОСОБА_13 . ОСОБА_9 не мав. На думку обвинуваченого потерпілий ОСОБА_13 його провокував, так як проводив відносно нього відеозйомку. ОСОБА_9 розуміє, що якщо навіть штовхнути людину, то це може спричинити їй фізичного болю. Вважає, що ОСОБА_13 проводив відеозйомку лише відносно нього - ОСОБА_9 . Стверджує, що не розумів, що ОСОБА_13 є журналістом.

Допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнав. По суті події кримінальних правопорушень ОСОБА_7 показав, що 13.07.2018 року вранці він прийшов на роботу до КУ «Муніципальна варта», де працює охоронцем, пройшов інструктаж та разом із іншими співробітниками КУ «Муніципальна варта», в тому числі ОСОБА_9 виправився на демонтаж паркувальних конструкцій по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі . ОСОБА_7 не пам`ятає, щоб потерпілий ОСОБА_13 представлявся журналістом та показував журналістське посвідчення, як журналіста він ОСОБА_13 не сприймав. Визнав, що дійсно вдарив потерпілого ОСОБА_13 (наніс удар в область обличчя кулаком правої руки) та шкодує про це. Показав, що вдарив ОСОБА_13 тому що подумав, що він несе небезпеку для осіб, яких ОСОБА_7 , знаходячись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі охороняв, але, хто ці особи (яких ОСОБА_7 охороняв) він вказати відмовляється. Разом з тим, ОСОБА_7 показав, що наніс удар ОСОБА_13 тому що йому «так підказала інтуїція». Відеокамери в руках ОСОБА_13 ОСОБА_7 не бачив. Із обвинуваченим ОСОБА_25 на момент 13.07.2018 року ОСОБА_7 був знайомий по роботі у КУ «Муніципальна варта».

Водночас, незважаючи на невизнання обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_9 своєї вини, суд 1-ої інстанції, мотивував доведеність їх вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.2 ст.345-1, ч. 3 ст. 345-1 КК України дослідженими в судовому засіданні наступними доказами:

- протоколом огляду предмету від 21.07.2018 року, до якого додається DVD-R диск із відеозаписом подій 13.07.2018 року (відеозапис, наданий представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 ) та постановою про визнання процесуальним джерелом доказів і приєднання до матеріалів кримінального провадження від 21.07.2018 року, речовим доказом - DVD-R диском із відеозаписом подій 13.07.2018 року;

- протоколом огляду предмету від 20.07.2018 року, до якого додається DVD-R диск із відеозаписом подій 13.07.2018 року (відеозапис, наданий свідком ОСОБА_14 ) та постановою про визнання процесуальним джерелом доказів і приєднання до матеріалів кримінального провадження від 20.07.2018 року, речовим доказом - DVD-R диском із відеозаписом подій 13.07.2018 року;

- протоколом огляду предмету від 13.07.2018 року, до якого додається DVD-R диск із відеозаписом подій 13.07.2018 року (відеозапис, наданий свідком ОСОБА_26 ) та постановою про визнання процесуальним джерелом доказів і приєднання до матеріалів кримінального провадження від 13.07.2018 року, речовим доказом - DVD-R диском із відеозаписом подій 13.07.2018 року;

- протоколом огляду предмету від 17.07.2018 року, до якого додається DVD-R диск із відеозаписом подій 13.07.2018 року (відеозапис, наданий потерпілим ОСОБА_13 ) та постановою про визнання процесуальним джерелом доказів і приєднання до матеріалів кримінального провадження від 17.07.2018 року, речовим доказом - DVD-R диском із відеозаписом подій 13.07.2018 року;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання від 07.08.2018 року згідно яких потерпілий ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_9 та ОСОБА_7 як осіб, які вчинили щодо нього протиправні дії;

- показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 (журналісти Газети «Суспільний прибій»), ОСОБА_27 , а також показаннями свідків сторони захисту ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 ;

- посвідченням журналіста газети «Суспільний прибій» ОСОБА_13 № НОМЕР_1 від 27.03.2018 року; цивільно-правовим договором між Газетою «Суспільний прибій» та ОСОБА_13 №2 від 27.03.2016 року, предметом якого є збір, редагування та підготовка інформаційних матеріалів для ЗМІ «Суспільний прибій» шляхом виконання редакційних завдань на підставі позаштатної посади кореспондента (ДК 003:2010, код 2451.2); наказом по Газеті «Суспільний прибій» №3 від 27.03.2016 року; свідоцтвом про державну реєстрацію Газети «Суспільний прибій» серія ОД №1805-676Р, виданим Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області 04.03.2016 року; випусками газети «Суспільний прибій» за період з 2016 по 2018 роки.

Крім наведених доказів рішення про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , суд мотивував також показаннями потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_27 , яким надана оцінка у вироку, а саме суд вказав, що не має сумнівів у достовірності показань потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_31 , ОСОБА_27 , так як вказані покази узгоджуються між собою, підтверджуються відеозаписами та іншими письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Також у вироку надана оцінка показанням свідків сторони захисту ОСОБА_32 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 .

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.1 ст.345-1, ч.2 ст. 345-1 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 171 та ч. 2 ст.345-1 КК України, та кваліфікував їх дії в межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

В окремих клопотаннях до апеляційних скарг, захисник ОСОБА_8 вказує, що згідно ч. 3 ст. 404 КПК України, особа, яка подає апеляційну скаргу, учасник судового провадження має право клопотати перед судом про дослідження доказів судом апеляційної інстанції, на підставі чого під час апеляційного розгляду просила повторно дослідити письмові докази у провадженні, а саме: відеозаписи, наявні в матеріалах справи (на 4-ої дисках); договір між ОСОБА_38 та ЗМІ «Суспільний прибій» в особі головного редактора ОСОБА_39 ; редакційне завдання; посвідчення ОСОБА_22 , як кореспондента ЗМІ «Суспільний прибій»; свідоцтво про реєстрацію та примірники газети ЗМІ «Суспільний прибій», 2 довідки, надані нотаріусом ОСОБА_40 за результатами пошуку у реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за назвою «Суспільний прибій» та ОСОБА_41 .

В судовому засіданні апеляційного суду від 15.10.2024 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, з підстав відсутності його жодного обґрунтування, натомість, клопотання про дослідження доказів дублюють зміст апеляційних скарг та в них не наведено жодного доводу щодо необхідності повторного дослідження зазначених доказів, в той час коли клопотання та доводи захисту стосуються незгоди із встановленими фактичними обставинами та зводяться до одного абзацу.

При цьому сам по собі факт подачі на вирок апеляційної скарги із вимогою про його скасування не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції автоматично зобов`язаний переглянути справу у повному обсязі, як це здійснював суд першої інстанції.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №127/14811/17 (провадження 51-5046км20).

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.

Таким чином, ст. 404 КПК України не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. Коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що судом в основу вироку покладені недопустимі докази, а саме відеозаписи, на яких зафіксовано події, які є копіями, надавались потерпілим/його представником - колегою потерпілого. Дані відеозаписи не фіксують подію із початку та до кінця та, оскільки такі носії із відеозаписами стороні захисту не відкривались у порядку ст. 290 КПК України, сторона захисту неодноразово заявляла клопотання про надання відеозаписів саме на носіях інформації, з метою проведення експертизи, на яку були поставлені запитання щодо наявності/відсутності змін до оригіналів відеозаписів, апеляційний суд встановив наступне.

Так, під час судового розгляду були досліджені: відеозапис, наданий слідчому потерпілим ОСОБА_13 , відеозапис, наданий слідчому представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 , відеозапис, наданий слідчому свідком ОСОБА_26 , відеозапис, наданий слідчому свідком ОСОБА_14 .

Дослідивши вказані відеозаписи, суд 1-ої інстанції зробив висновок про те, що інформація, яка зафіксована на вказаних відеозаписах:

- підтверджує обізнаність обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , що ОСОБА_13 є журналістом та 13.07.2018 року, знаходячись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі виконував свою професійну діяльність;

- підтверджує погрози ОСОБА_9 насильством та пошкодженням майна відносно ОСОБА_13 як журналіста, що здійснює свою професійну діяльність, що виразилось у словах (мова оригіналу): «Не, ты что бессмертный? Оу, дядя. Ты думаешь, что ты би..шь что ты меня снимаешь? Снимай. Бо я тебе сейчас фотоапарат разобью и тебе еще лицо разобью ты». Згідно показань ОСОБА_13 вказані погрози він сприйняв реально;

- підтверджує нанесення побоїв ОСОБА_13 обвинуваченим ОСОБА_9 (два послідовних удари правою та лівою рукою в область обличчя та відеокамери) та ОСОБА_11 (удар в область обличчя ОСОБА_13 ). Згідно показань ОСОБА_13 , наданих в судовому засіданні, вказані удари, завдані йому ОСОБА_9 та ОСОБА_7 завдали потерпілому фізичного болю;

- підтверджує відсутність наміру ОСОБА_13 проводити відеозйомку саме відносно ОСОБА_9 . На відеозаписах видно, наданих слідчому потеплілим ОСОБА_13 , представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 видно, що ОСОБА_13 здійснює запис всіх без винятку подій та осіб по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі .

Крім того, суд прийшов до висновку, що вказані відеозаписи у сукупності із іншими доказами підтверджують наявність прямого умислу ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на перешкоджання законній журналістській діяльності ОСОБА_13 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

При цьому, апеляційний суд враховує, що виходячи з встановлених обставин справи, доводи захисника що об?єктивна сторона правопорушень ОСОБА_21 і ОСОБА_20 була реалізована окремо один від одного та нанесення одного удару ОСОБА_19 та ОСОБА_25 не можуть бути кваліфіковані як побої, у зв`язку з чим діям обох обвинувачених дана неправильна оцінка, не беруться судом до уваги, так як обвинувачені виконували спільні дії, направлені на перешкоджання законній журналістській діяльності ОСОБА_13 , виконували ці дії одночасно, а тому при такій ситуації є правильною позиція суду щодо кваліфікації дій осіб, які вчинили злочин у співучасті.

У частині 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще й його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Безпідставним є ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа. Характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, на підставі чого апеляційний суд вважає, що категоричні заяви захисту про необхідність надання суду лише оригіналів відеозаписів та можливість обґрунтовувати висновки лише оригіналами, є хибною.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод отримання доказів внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України).

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, є правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що сторона захисту безпідставно посилалась на те, що надані слідчому свідками відеозаписи було отримано поза процесуальним порядком. Наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення відеозапису від свідка за його ініціативою і доброю волею, який був наданий за його письмовою заявою на ім`я слідчого. Так, матеріали кримінального провадження містять заяви свідків ОСОБА_14 (а.с. 29, том письмові докази), ОСОБА_26 (а.с. 76, том письмові докази) про добровільне надання слідчому відеокамери та телефону марки Iphone, на яких містяться відеозаписи подій 13.07.2018 року, що відбулись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 підтвердив, що вказані дії ним вчинялись.

Суд також прийшов обґрунтованого висновку про те, що є хибними доводи сторони захисту щодо того, що відеозаписи подій є такими, що не були отримані у порядку передбаченому КПК України, а фактично були створені слідчим з огляду на те, що слідчий підключав до свого комп`ютеру відеокамери, надані для огляду свідком ОСОБА_14 , потерпілим ОСОБА_13 , Ipad наданий представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 , мобільний телефон Iphone наданий свідком ОСОБА_26 та за допомогою програмного забезпечення здійснив запис відео на диск, який долучав до протоколів огляду вказаних предметів. Так, в обґрунтування вказаного посилання сторона захисту не навела жодної норми КПК України, яка на думку сторони захисту була порушена слідчим під час виконання вказаних процесуальних дій чи норми, яка б свідчила про дії слідчого поза межами КПК України. Крім того, згідно п. 1 ч. 1 ст. 103 КПК України процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватись у протоколі. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 105 КПК України додатками до протоколів можуть бути спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів.

Отже, сторона захисту безпідставно виходить із того, що надані суду потерпілим, його представником та свідками відеозаписи було отримано поза процесуальним порядком, що узгоджується з позицією Верховного суду, викладеної в постанові від 31.03.2021 року по справі № 333/1539/16-к. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ої інстанції про те, що сам цифровий відеозапис на диску є оригіналом електронного доказу (в даному випадку відеозапису), а диск є цифровим носієм електронного доказу - цифрового відеозапису, що згідно ч. 3 ст. 99 КПК України є оригіналом документу.

Така правова позиція також підтверджується, зокрема, Ухвалою Верховного Суду від 29.03.2019 року по справі №754/2178/18, провадження №51-920ск19, Постановою Верховного Суду від 09.11.2019 року по справі №495/3523/15-к, провадження №51-2412км19, Постановою Верховного Суду від 31.01.2021 року у справі №333/1539/16-к.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.01.2020, справа №359/7742/17, докази можуть визнаватися недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Виходячи із наведеного під час судового розгляду суд 1-ої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту щодо витребування оригіналів відеозаписів, так як диски із відеозаписами і є оригіналами електронного документи (відеозапису, що був зроблений на цифрову камеру).

Аналізуючи доводи апеляційних скарги про те, що матеріали справи не містять ні фактичних доказів здійснення потерпілим систематичної профільної діяльності, ні формальних доказів наявності у нього статусу журналіста, при цьому умислу у обвинувачених на перешкоджання журналістської діяльності не встановлено, а неприязнь ОСОБА_20 до ОСОБА_22 виникла на підставі некоректної поведінки потерпілого, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК України «захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок» фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 307 ЦК України знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Також, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в України» журналіст має право відкрито здійснювати записи, в тому числі із застосуванням будь-яких технічних засобів, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в України» здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов`язки, передбачені Законом України «Про інформацію» та цим Законом.

Так, згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про інформацію» під час виконання професійних обов`язків журналіст має право здійснювати письмові, аудіо- та відеозаписи із застосуванням необхідних технічних засобів, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що знаходячись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі 13.07.2018 року журналіст ОСОБА_13 , здійснюючи свою професійну діяльність на виконання редакційного завдання від 12.07.2018 року проводив відеозйомку подій відкрито на вулиці щодо необмеженого кола осіб, а не саме відносно ОСОБА_9 , таємне знімання будь-яких осіб, в тому числі ОСОБА_9 потерпілим не проводилось. ОСОБА_9 наблизився до ОСОБА_13 в той момент часу, коли останній проводив відеозйомку подій, що відбувались по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі. Відеозйомку проводилась ОСОБА_13 щодо необмеженого кола осіб. Перевівши ракурс відеокамери вліво до об`єктивуй камери потрапив ОСОБА_9 , який вже стояв поруч із ОСОБА_13 та одразу ж вказав (мова оригіналу) «Чего ты меня снимаешь?», одразу після чого ОСОБА_9 наніс два удари в область обличчя та камери ОСОБА_13 . Тримаючи відеокамеру в руках ОСОБА_13 продовжив відеозйомку та почав відходити назад від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , останні його переслідували.

Крім того, як показав сам потерпілий ОСОБА_13 , що також підтверджується відеозаписами, наданими слідчому ОСОБА_13 , ОСОБА_23 та дослідженими в судовому засіданні, потерпілий ОСОБА_13 проводив відеозйомку подій 13.07.2018 року, а не обвинуваченого ОСОБА_9 . Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо того, що ОСОБА_13 проводив відеозйомку саме відносно нього спростовуються показаннями свідків сторони захисту ОСОБА_32 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 , які показали, що перебуваючи по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі 13.07.2018 року ОСОБА_13 проводив відеозйомку усіх без виключення осіб.

Суд також надав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_9 щодо того, що він не хотів, щоб ОСОБА_13 проводив відносно нього відеозйомку та зробив висновок, що ці покази є також підтвердженням прямого умислу ОСОБА_9 щодо здійснення перешкод ОСОБА_13 у його професійній діяльності журналіста, а не з підстав особистої неприязні.

Таким чином, суд прийшов до вірного висновку, що потерпілий ОСОБА_13 не мав наміру здійснювати відеозйомку саме відносно ОСОБА_9 та права ОСОБА_9 під час проведення відеозйомки за вищевикладених обставин, а також з урахуванням положень Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», Закону України «Про інформацію» порушені не були.

Щодо доводів сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинувачених, із посиланням на ст. 126 КК України та судову практику застосування вказаної статті як аналогії для застосування до кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 345-1 КК України, суд 1-ої інстанції надав ним детальну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, а саме, згідно ч. 4 ст. 3 КК України застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено. Стаття 126 КК України та ст. 345-1 КК України містять самостійні склади кримінальних правопорушень, які не підлягають аналогії та трактуванню змісту диспозиції однієї статті за рахунок іншої. Діючий КК України містить примітки до певних статей щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до одних й тих самих видів. Наприклад, розділ VI «кримінальні правопорушення проти власності» у примітках до ст. 185 містять норму щодо визнання повторним, визнання значної шкоди, великого та особливо великого розміру не лише для ст. 185, а й для інших, наприклад ст.ст. 185, 186, 189-191 КК України. Однак, це є пряма норма кримінального закону, яка чітко ним визначена. Більш того, вказані кримінальні правопорушення відносяться до одного й того виду злочинів - злочини проти власності. Злочин, передбачений ст. 126 КК України «побої і мордування» відноситься до злочинів проти життя та здоров`я особи, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 345-1 відноситься до злочинів проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та кримінальних правопорушень проти журналістів.

Таким чином, з досліджених відеозаписів, наданих свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , потерпілим ОСОБА_13 , його представником - адвокатом ОСОБА_23 суд зробив обґрунтований висновок, про нанесення побоїв потерпілому ОСОБА_13 . обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_7 саме у зв`язку із здійсненням потерпілим законної журналістської діяльності, що спростовує твердження захисту про те, що неприязнь ОСОБА_20 до ОСОБА_22 виникла на підставі некоректної поведінки потерпілого.

При цьому, наявність лише самого журналістського посвідчення (бейджу) на шнурку на грудях ОСОБА_13 є достатнім підтвердженням обізнаності оточуючих, зокрема ОСОБА_7 щодо того, що ОСОБА_13 є журналістом. Посвідчення журналіста ОСОБА_13 (бейдж) було доступно для огляду будь-якій особі без виключення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.06.2022 року у справі № 170/794/20, в якій зазначено наступне: «Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду котрий, оцінюючи показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА 27 , ОСОБА 25 та ОСОБА 26 та надавши їм належну оцінку, у вироку обґрунтовано зазначив про те, що не бере до уваги їх показання в частині відсутності розпізнавальних знаків, логотипів, бейджиків на потерпілих, які б давали підстави вважати, що дані особи здійснюють журналістську діяльність, коли вони зайшли в банкетну залу, оскільки наявність бейджиків на шиях журналістів було виявлено, коли вони перебували на вулиці закладу «Ле-Марк» і мали намір продовжити спілкування з ОСОБА 17 , що підтверджується відео та показаннями потерпілих».

Таким чином, суд прийшов висновку про те, що ОСОБА_13 є журналістом та здійснює систематичну журналістку діяльність в розумінні примітки до ст. 345-1 КК України; знаходячись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі 13.07.2018 року ОСОБА_13 здійснював законну професійну журналістську діяльність, про що обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було достовірно відомо.

Суд правильно надав критичну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що посвідчення журналіста (бейдж) ОСОБА_13 містило лише його прізвище, ім`я, по батькові та не містило іншої інформації суд відноситься критично, так як вказане журналістське посвідчення (оригінал) був оглянутий судом в судовому засіданні, крім того, його копія була долучена до матеріалів справи. Вказане журналістське посвідчення ОСОБА_13 (бейдж) містить наступну інформацію: назву засобу масової інформації (Суспільний прибій); прізвище, ім`я та по-батькові журналіста (кореспондента) - ОСОБА_13 ; номер посвідчення ( НОМЕР_1 ); реєстраційні дані засобу масової інформації (свідоцтво про реєстрацію газети ДО № 1805-676Р від 04.03.2016); дату видачі журналістського посвідчення (видано: 27.03.2018), фото ОСОБА_13 .

Згідно Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 25, статус журналіста або його належність до засобу масової інформації підтверджується редакційним або службовим посвідченням чи іншим документом, виданим засобом масової інформації, його редакцією або професійною чи творчою спілкою журналістів. Разом з тим, вказаний Закон не містить будь-яких вимог (щодо наявності печатки, інше) до посвідчення журналіста. Крім того, належність журналіста до професійної чи творчої спілки журналістів не є обов`язковою.

Суд також оцінив критично показання ОСОБА_9 про те, що потерпілий ОСОБА_13 його провокував та, знаходячись по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі 13.07.2018 року, навмисно ходив за ОСОБА_9 . з метою проведення відеозйомки саме ОСОБА_9 (хоча ОСОБА_9 забороняв проводити відносно себе відеозйомку), так як досліджені в судовому засіданні відеозаписи, надані свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , потерпілим ОСОБА_13 , представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 , містять протилежну інформацію, а саме - на відеозаписах обвинувачений ОСОБА_9 переслідує потерпілого ОСОБА_13 , наносить останньому удари по обличчю та відеокамері, погрожує потерпілому насильством та пошкодженням майна (відеокамери). Потерпілий ОСОБА_13 постійно відходить назад та намагається уникнути контакту із ОСОБА_9 . Крім того, відповідно до інформації, яка міститься на відеозаписах, наданих слідчому потерпілим ОСОБА_13 , представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 та досліджених в судовому засіданні, ОСОБА_13 , перебуваючи по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі 13.07.2018 року проводив відеозйомку всіх подій, які відбувались в той момент. В цій частині висновки суду також підтверджуються і свідченнями самого потерпілого, який показав, що проводив відеозйомку подій, а не ОСОБА_9 .

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що обов?язковим елементом складу всіх інкримінованих правопорушень є спеціальний суб?єкт, тобто потерпілий журналіст. За умови відсутності у потерпілого такого статусу, правопорушення мають кваліфікуватися за іншими статтями КК України, оскільки сторона захисту спростувала всі докази, наявні у матеріалах справи, які могли би підтвердити статус потерпілого ОСОБА_13 як журналіста

Так, статус ОСОБА_13 як журналіста підтверджений наступними письмовими доказами, оригінали яких були досліджені в судовому засіданні, які апеляційний суд визнає належними та допустимими:

- посвідченням журналіста газети «Суспільний прибій» ОСОБА_13 № НОМЕР_1 від 27.03.2018 року;

- цивільно-правовим договором між Газетою «Суспільний прибій» та ОСОБА_13 №2 від 27.03.2016 року, предметом якого є збір, редагування та підготовка інформаційних матеріалів для ЗМІ «Суспільний прибій» шляхом виконання редакційних завдань на підставі позаштатної посади кореспондента (ДК 003:2010, код 2451.2);

- наказом по Газеті «Суспільний прибій» №3 від 27.03.2016 року;

-свідоцтвом про державну реєстрацію Газети «Суспільний прибій» серія ОД №1805-676Р, виданим Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області 04.03.2016 року;

- випусками газети «Суспільний прибій» за період з 2016 по 2018 роки.

Систематична журналістська діяльність ОСОБА_13 також підтверджується:

- показаннями свідків ОСОБА_14 (журналіст газети «Суспільний прибій»), ОСОБА_12 (журналіст газети «Суспільний прибій»), які підтвердили, що ОСОБА_13 дійсно є журналістом газети «Суспільний прибій» та здійснює систематичну журналістську діяльність з 2016 року;

- показаннями свідка ОСОБА_27 , який є журналістом газети «Нерозкриті злочини», який підтвердив, що знає ОСОБА_13 саме як журналіста газети «Суспільний прибій», який здійснює систематичну журналістку діяльність;

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який повідомив, що є журналістом газети «Суспільний прибій» з 2016 року та здійснює систематичну журналістську діяльність;

- випусками газети «Суспільний прибій» за період з 2016 по 2018 роки.

Здійснення ОСОБА_13 журналістської діяльності 13.07.2018 року по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі підтверджується:

- редакційним завданням №234 від 12.07.2018 року, оригінал якого був досліджений в судовому засіданні;

- відеозаписами наданими свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , потерпілим ОСОБА_13 , представником потерпілого адвокатом ОСОБА_23 на яких ОСОБА_13 жодних дій 13.07.2018 року по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі , окрім проведення відеозйомки подій не вчиняє, представляється журналістом, на його шиї на шнурку знаходиться посвідчення журналіста (бейдж), яке доступне будь-яким особам для огляду;

- показаннями свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_12 , які підтвердили, що разом із ОСОБА_13 прибули 13.07.2018 року по провулку Некрасова, 1 в м. Одесі для виконання редакційного завдання.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.345-1 КК України, характеризується діянням, яке полягає у погрозі, що має цілком конкретний зміст (вбивством, насильством, знищенням чи пошкодженням майна потерпілого) та пов`язується з його законною професійною діяльністю як журналіста. При цьому злочин, передбачений ч.1 ст. 345-1 КК України, вважається закінченим з моменту вчинення діяння, тобто доведення до потерпілого погрози відповідного змісту. Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом та мотивом, змістом якого є здійснення журналістом законної професійної діяльності. Така ж думка були висловлена у Постанові Верховного Суду від 25.09.2022 року, справа №461/3003/19.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.171 КК України характеризується незаконним вилученням зібраних, опрацьованих, підготовлених журналістом матеріалів і технічних засобів, якими він користується у зв`язку із своєю професійною діяльністю, незаконною відмова у доступі журналіста до інформації, незаконною забороною висвітлення окремих тем, показу окремих осіб, критики суб`єкта владних повноважень, а так само будь-яке інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності. Тобто, об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення полягає в умисному перешкоджанні здійсненню журналістом законної професійної діяльності у будь-якій формі.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.345-1 КК України, характеризується діянням, яке полягає у нанесенні побоїв журналісту, у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.

Суб`єкт кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 171, 345-1 КК України спеціальний - журналіст, який здійснює законну професійну діяльність. Так, згідно з приміткою до статті 345-1 КК України під професійною діяльністю журналіста у статтях 171, 345-1, 347-1, 348-1 КК України слід розуміти систематичну діяльність особи, пов`язану із збиранням, одержанням, створенням, поширенням, зберіганням або іншим використанням інформації з метою її поширення на невизначене коло осіб через друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації, інформаційні агентства, мережу Інтернет.

При цьому, є необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що судом одні й ті ж дії ОСОБА_20 були кваліфіковані двічі, як побої журналіста та як вплив на журналіста у будь-якій формі, що суперечить Конституції України.

Так, згідно п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що викладене судом у мотивувальній частині вироку обвинувачення, визнане доведеним з урахуванням показань обвинувачених, потерпілого, свідків, дослідження доказів відповідає встановленим фактичним обставинам провадження та не виходить за межі висунутого обвинувачення, містить всі обставини кримінального провадження, встановлені судом під час розгляду справи.

Натомість, апеляційний суд вважає, що органом обвинувачення доведено, що ОСОБА_9 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені:

- ч.3 ст.171 КК України за кваліфікуючими ознаками: вплив у будь-якій формі на журналіста з метою перешкоджання виконанню ним професійних обов`язків, вчинений за попередньою змовою групою осіб;

- ч.1 ст.345-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: погроза насильством та пошкодженням майна, у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності;

- ч.2 ст.345-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.

ОСОБА_7 , вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.345-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.

За сукупністю злочинів ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені:

- ч.3 ст.171 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вилив у будь-якій формі на журналіста з метою перешкоджання виконанню ним професійних обов`язків, вчинений за попередньою змовою групою осіб;

- ч.2 ст.345-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне заподіяння журналісту побоїв у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всі перелічені вище письмові докази, у співвідношенні з показаннями потерпілого, свідків та матеріалами справи мають доказове значення у цьому провадженні.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 10.09.2020 у справі №555/2057/18, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК.

Судом встановлено, та з такими висновками погоджується апеляційний суд, щодо позиції ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх захисника, обраної під час допиту стосовно відсутності в діях обвинувачених складу інкримінованих злочинів та проступків, суд вважав її необґрунтованою, оскільки всі вони зводяться до заперечень стороною захисту фактичних обставин.

Всі сумніви щодо доказів та їх змісту були перевірені під час судового розгляду та з приводу цього наведено відповідні мотиви у рішенні.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Наведені стороною захисту обставини не відносяться до тих, які б підлягали до безумовного скасування судового рішення, а тому колегією суддів визнаються необґрунтованими. Суперечностей у доказах колегією суддів не встановлено, а тому додаткових досліджень не потребувалося.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційних скарг сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку з цих підстав відсутні.

Відповідно до ст. 407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

На час вчинення ОСОБА_9 , ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень положення статей 12 та 49 КК України діяли в редакції Закону від 15 листопада 2011 року № 4025-VI.

01 липня 2020 року в Україні набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII.

Відповідно до ст. 12 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. У свою чергу злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі; нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років (ч. 4 ст. 12 КК України).

Вчинені ОСОБА_42 кримінальні правопорушення, передбачені частинами 2, 4 ст. 358 КК України, відповідно до ст. 12 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) віднесено до кримінальних проступків, а ч. 1 ст. 362 КК України - до нетяжких злочинів.

Нова редакція цієї норми закону про кримінальну відповідальність є більш м`якою, ніж попередня, тому має місце зворотна дія закону в часі, передбачена ст. 5 КК України.

Частиною 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 2 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років; 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину; 15 років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21), за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку - 15.10.2024 року, з дня вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345-1 КК України, минули строки давності, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів було роз`яснено, що ОСОБА_9 , ОСОБА_7 мають право бути звільненими від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на що ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 відмовились.

Таким чином, обвинувачені підлягають звільненню від відбування покарання.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 з підстав, викладених в мотивувальній частині апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 року у кримінальному провадженні №0004473 від 13.07.2018 року відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 171, ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України; ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.171, ч.2 ст. 345-1 КК України - змінити.

Звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання за ч.1 ст. 345-1, ч.2 ст.345-1 КК України на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання за ч.2 ст.345-1 КК України на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4