ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/7517/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1738/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 361 КК України
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 361 КК України, - задоволено.

Продовжено відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 29 серпня 2024 року включно.

Залишено раніше визначену суму застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908 400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) грн 00 коп.

У разі внесення застави ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти, з покладенням на нього наступних обов`язків:

1) Прибувати до суду за першою вимогою;

2) Не відлучатись з постійного місця проживання, без дозволу суду;

3) Повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

4) Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) Утримуватись від спілкування з потерпілою, експертами, коло яких стало відомо обвинуваченому під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

У разі внесення застави та з моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

При прийнятті вказаного рішення суд першої інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та враховано вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, оскільки санкція ч. 5 ст. 185 КК України передбачає кримінальне покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років,; вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , якому повні 27 років та не має тяжких захворювань або інвалідності; відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, неодружений. Приймаючи до уваги вищевикладене у сукупності, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, його небезпечність, колегія суддів дійшла висновку, що застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання встановленим ризикам.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині продовження ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 29 серпня 2024 року та постановити інше судове рішення, яким застосувати до ОСОБА_7 інші запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт з покладенням на нього відповідних процесуальних обов`язків, передбачених КПК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, на які посилався прокурор у своєму клопотанні, нічім не обґрунтовані та не доведені.

Крім цього, захисник звертав увагу на те, що розмір застави ОСОБА_7 у сумі 908 400 грн визначався судом без урахування його майнового та сімейного стану, що є порушенням ч. 4 ст. 184 КПК України.

Продовження ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не виправданим та не доцільним з огляду на відсутність переконливих фактичних даних, які б свідчили про те, що заявлені ризики не зменшилися, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 проявив щире каяття у скоєному, визнав свою провину, сприяв органу досудового розслідування та частково відшкодовує завдані збитки.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, при прийнятті вказаного рішення суд першої інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та враховано вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, оскільки санкція ч. 5 ст. 185 КК України передбачає кримінальне покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років,; вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , якому повні 27 років та не має тяжких захворювань або інвалідності; відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, неодружений. Приймаючи до уваги вищевикладене у сукупності, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, його небезпечність, колегія суддів дійшла висновку, що застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання встановленим ризикам.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та подовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за найтяжчий з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Розмір застави, з урахуванням суми завданих збитків потерпілій від інкримінованих дій обвинуваченого, колегія суддів не вважає не співмірним або нереалістичним, а тому і ці доводи апеляції слід вважати спростованими.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: