465/2641/23
1-кп/465/154/24
У Х В А Л А

Іменем України

16.08.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні у м. Львові клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и в :

Франківським районним судом м. Львова здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000129 від 12.02.2023 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 319 КПК України 16.08.2024 судовий розгляд розпочато спочатку.

Оскільки термін перебування обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою закінчується 18.08.2024, а розгляд кримінальної справи триває, прокурором внесено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивоване наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та наявність раніше врахованих ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати і їм не можна запобігти шляхом обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Зокрема, існує ризик переховування від суду, оскільки злочин, який інкримінується йому, є особливо тяжким і, у разі визнання ОСОБА_4 винуватим у його вчиненні, можливе призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для переховування обвинуваченого від суду.

Також обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого у цьому кримінальному провадженні. Указаний ризик не зменшився, а навпаки посилався, оскільки до зміни складу суду судові засідання відкладалися у зв`язку із систематичною неявкою потерпілого, від якого до суду, через сторону захисту надійшла заява про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого. Однак, обставини складання зазначеної заяви з`ясувати не можливо до проведення допиту потерпілого.

За місцем проживання (Закарпатська обл., Великоберезнянський район смт. Великий Березний) ОСОБА_4 офіційних доходів не має, є неодруженим, не має на утриманні осіб, які потребують піклування, а отже не має міцних соціальних зв`язків, що також вказує на існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зважаючи на викладене, з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків як обвинуваченого, щодо нього необхідно продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, без визначенням розміру застави, оскільки більш м`які запобіжні заходи, зважаючи на особу підозрюваного, запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого не в силі.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання та продовження терміну перебування обвинуваченого під вартою, оскільки ризики, про які йдеться, прокурором не доведені. Зазначив про те, що обвинувачений має місці соціальні зв`язки, родину за місцем постійного проживання, наміру переховуватись від суду не має, як і не має наміру впливати на потерпілого. Навпаки, акцентував увагу на відсутності у потерпілого претензій до обвинуваченого та надання ним обвинувальних показів під впливом органу дізнання. Просить відмовити у задоволенні клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, суду пояснив, що дійсно завдав потерпілому тілесних ушкоджень, проте його майном не заволодів, наявності зазначених прокурором у клопотанні ризиків не заперечував.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає продовженню, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно із приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine) від 21.04.2011 р., заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з наявністю обґрунтованої підозри такого рівня, яка стала підставою для звернення до суду з обвинувальним актом.

Як встановлено в судовому засіданні, ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які востаннє підтверджені ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.06.2024 при продовженні запобіжного заходу, не зменшились та продовжують існувати.

Під час оцінки такого ризику, як ризик впливу на потерпілого (свідків), суд виходить із передбаченої кримінальним процесуальним законом процедури отримання свідчень від осіб, які є потерпілими (свідками) у кримінальному провадженні.

Так, в силу засади безпосередності дослідження судом показань, яка регламентована ст. 23 КПК України, та відповідно до визначених у ст. 224 КПК України правил проведення допиту в суді, під час судового розгляду суд отримує показання усно шляхом допиту особи у судовому засіданні. Порушення зазначених імперативних вимог, як правило, має наслідком недопустимість як доказу відомостей, що містяться у відповідних показаннях.

Водночас, з огляду на закріплений у ст. 290 КПК України порядок ознайомлення захисту з матеріалами досудового розслідування, зокрема, з показаннями допитаних стороною обвинувачення осіб, очевидно, що обвинувачений може бути обізнаний із персональними даними осіб та змістом їх позасудових показань.

Оскільки в цьому кримінальному провадженні дослідження доказів, у тому числі допит потерпілого (свідків) не проводився, то у суду існують обґрунтовані підстави припускати імовірність незаконного впливу ОСОБА_4 на потерпілого, для зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, з метою уникнення кримінальної відповідальності. З огляду на зазначене, суд також не може залишити поза увагою наявність письмової заяви потерпілого про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого, яку долучено до матеріалів кримінального провадження безпосередньо в ході судового розгляду. Також суд не може залишити поза увагою й те, що судові засідання у зазначеному кримінальному провадженні систематично відкладалися саме через неявку потерпілого.

Щодо ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, то суд бере до уваги те, що інкримінований ОСОБА_4 злочин є особливо тяжким злочином та передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути виправданням тривалих періодів запобіжного ув`язнення. Проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зокрема, у п. 80 рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria, заява №33977/96 від 26/07/2001), а також п. 36 рішення у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) ЄСПЛ нагадав, що «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину». В обидвох рішеннях ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Також суд враховує, що для небезпеки переховування та вчинення іншого кримінального правопорушення має значення не лише суворість можливого покарання, але й характер обвинуваченого, його кошти, зв`язки з державою, його міжнародні контакти. У зв`язку із цим суд бере до уваги відсутність офіційних засобів до існування, відсутність фахового роду занять (здобуття освіти ОСОБА_4 закінчив після дев`яти років навчання у загальноосвітній школі, дев`ятий клас не закінчив), межування Закарпатської області на півдні з Румунією, де лише зростає кількість незаконних перетинів державного кордону.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з наявністю обґрунтованої підозри, яка стала підставою для звернення до суду з обвинувальним актом та наявністю заявлених ризиків, які стали підставою для звернення із клопотанням про продовження строку тримання під вартою. Зокрема, ризику впливу з боку ОСОБА_4 на потерпілого, який безпосередньо судом не допитувався, а також враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим, відсутність у нього офіційного працевлаштування, а відтак законних засобів до існування, відсутність утриманців, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, враховуючи його вік і стан здоров`я, межування Закарпатської області на півдні з Румунією, незважаючи на відсутність судимостей, суд дійшов висновку про достатність підстав вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 суд на теперішній час не встановив.

Частиною 4 ст. 183 КПК України визначено виключний перелік випадків у яких слідчий суддя, суд має право при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, а саме: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Враховуючи п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_4 .

На підставі наведеного, керуючись статтями 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 372, 376 КПК України

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 строк тримання під вартою на 60 днів - до 14 жовтня 2024 року включно, без права внесення застави.

Копію ухвали негайно вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику та направити до Державної установи "Львівська установа виконання покарань № 19" для виконання.

Ухвала про обрання запобіжного заходу може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 19 серпня 2024 року.

Суддя: ОСОБА_1