ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000770 від 28.03.2017 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, без місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не працевлаштованого, раніше судимого, а саме:

- 05.08.1986 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ст. 102 КК України до виправних робіт строком на 2 роки;

- 31.05.1988 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ст. 94, ч.2 ст. 206, ст. 42, 43, 14 КК України до позбавлення волі строком на 14 років 1 місяць;

- 27.02.2008 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ст. 162 ч.1 КК України до штрафу в розмірі 1700 гривень;

- 17.04.2013 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ст. 125 ч.2, ст. 162 ч.1, ст. 70 КК України до обмеження волі,

ЄУНСС №727/195/23 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9

Провадження№11-кп/822/172/24 Судді: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 Категорія: п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційних скарг і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 лютого 2024 року адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Цим вироком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України і за його вчинення призначено йому покарання у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обраховано з моменту затримання, тобто з 15.09.2022 року.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили засудженому ОСОБА_6 залишено обрану - тримання під вартою.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 26223 грн. 07 коп..

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог і заперечення на них.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , у своїй апеляційній скарзі вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Ухвалюючи вирок, суд використав недопустимі докази, не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав. Не заперечує, що наніс потерпілому ОСОБА_12 декілька ударів, які завдали йому легкі тілесні ушкодження. Після конфлікту потерпілий пішов за межі двору. Він бачив потерпілого у дворі, вважав, що ОСОБА_12 спить, так як був не тверезий.

Суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 94 КПК України не надав належну оцінку суперечливим показанням свідка ОСОБА_13 , безпідставно послався на них, як на доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 в умисному вбивстві потерпілого.

Також, з показів потерпілої ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_8 слідує, що вони не були очевидцями даного правопорушення, але чули, що даний злочин скоїв ОСОБА_6 ..

З показів експерта ОСОБА_15 , яка проводила судово-медичну експертизу, вбачається, що з таким травмами (тяжкі тілесні ушкодження), під дією алкоголю, потерпілий ОСОБА_12 міг пересуватись на любу відстань, у тому числі на 200-500 м. Категорично виключити не можливо.

Крім того, експерт зазначила, що у потерпілого не було встановлено ознак шоку, а отже він не страждав від отриманих тілесних ушкоджень. На її думку, потерпілий був залишений у безпорадному стані, і по цій причині настала його смерть. У випадку надання своєчасної медичної допомоги потерпілий вижив би. У потерпілого виявлена велика кількість алкоголю, від якого він також міг померти, у нього також було хворе серце.

Зазначені обставини достовірно вказують про надуманість висновків суду першої інстанції про вбивство потерпілого ОСОБА_12 з особливою жорстокістю.

На думку сторони захисту, версія прокурора про причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до вбивства не знайшла підтвердження в суді. Суд повинен встановити час, місце, спосіб, причину смерті, як суб`єктивну, так і об`єктивну сторону умисного вбивства.

Проте, згідно матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування було призначено та проведено ряд судово-імунологічних експертиз, згідно яких краплі речовини бурого кольору, які виявлені на території будинку номер шість, є кров`ю людини, яка належить ОСОБА_12 ..

Під час судового розгляду не встановлено, яким чином з`явились вказані краплі крові, які належать потерпілому ОСОБА_12 , на бетонній доріжці біля хвіртки, а також біля воріт з зовнішньої сторони (ілюстрація до протоколу огляду місця події від 28.03.2017 року №3,4,5,6) та інших місцях навкруги будинку.

В суді ОСОБА_6 пояснив, що потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження в іншому місці, після чого повернувся у двір і залишив сліди крові із зовнішньої сторони хвіртки. Показання обвинуваченого в цій частині узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 , згідно яких після конфлікту потерпілий покинув її двір.

Згідно висновку експерта повторної комісійної судово-медичної експертизи №236/19, смерть ОСОБА_12 наступила в результаті гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу обумовленого поєднанням двох факторів: відкритою черепно-мозковою травмою (з наявністю забитих ран, синців, саден волосистої частини голови і обличчя) та здавленням тканин шиї. Описана вище поєднана травма знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті гр. ОСОБА_12 і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя під час скоєння. Визначення конкретного часу настання смерті ОСОБА_12 експертами не встановлено.

Отже, смерть потерпілого могла наступити в інший час, при інших обставинах, що суд належним чином не дослідив.

Зазначає, що суд посилається у вироку на протокол про результати проведення негласних слідчих розшукових дій №4442 від 24.10.2022 року, згідно якого ОСОБА_6 не заперечує нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , переживає з приводу перекваліфікації кримінального правопорушення з ст. 121 ч.2 КК України на ст. 115 КК України.

Також у даному протоколі відсутні будь які дані, які б свідчили, що ОСОБА_6 наносив потерпілому удари палицею в область голови, душив його і скоїв убивство. Просить колегію суддів надати вказаному доказу належну оцінку.

Вважає, що суд не надав належну оцінку наданим прокурором доказів, прийшов до помилкового висновку про наявність в діях ОСОБА_6 правопорушення, передбаченого п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України. На сумнівну кваліфікацію дій винної особи, не важливо, хто б це не був, як на умисне вбивство, так як в суді достовірно встановлено, що потерпілому були спричинені умисні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_12 , передбачені ст. 121 ч.2 КК України, так як потерпілий помер через проміжок часу після спричинення тілесних ушкоджень. І як би потерпілому ОСОБА_12 була надана медична допомога, то він би вижив.

При таких обставинах, дії винної особи можуть бути кваліфіковані не як умисне вбивство, а як спричинення умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Висновок суду про вбивство вчинене з особливою жорстокістю - надумане та нічим не підтверджується.

Обвинувачений ОСОБА_6 , у своїй апеляційній скарзі наводить аналогічні доводи зазначені його захисником, з даним вироком суду не згідний, свою вину за п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України не визнає.

Вказує, що дій, які описані в обвинувальному акті не вчиняв та повністю не згідний з кваліфікацією його дій. Мотив на інкримінований йому злочин повністю вигадано та жодним конкретним доказом не підтверджено. Неприязних відносин між ним та потерпілим не було, так як малознайомі, як і ревнощів, тому що жодних відносин між ним і ОСОБА_16 не було.

Зазначає, що ту кількість тілесних ушкоджень, які виявлені у потерпілого ОСОБА_12 і описані у вироку, він не завдавав і не міг, зважаючи на свій вік, хворобу серця та виснаження працею, він просто фізично не спроможний був цього зробити.

Вважає, що слідством, обвинуваченням та судом покази свідка ОСОБА_13 перекручені. В першу чергу, як один з головних факторів подій, що сталися 27.03.2017 після 21-ї год. це те, що йому подзвонила ОСОБА_13 , яка просила його прийти не розібратися з потерпілим ОСОБА_12 , як вказано у вироку, а просила його захистити від неправомірних дій останнього.

Вказує, що експерти вважали неможливим та безперспективним встановлення послідовності отриманих травм і ушкоджень потерпілим ОСОБА_12 , а тому рахує неправомірним і безпідставним опис обвинувачення послідовності отриманих травм останнім, які нібито він йому наніс.

Звертає увагу, що від ОСОБА_13 він пішов вночі, потерпілого ОСОБА_12 бачив на бетонній доріжці під стіною дачного будинку обличчям до стіни, чув його дихання/звук подиху та пішов.

Палкою - фрагментами деревини, ОСОБА_12 не бив, душити - не душив, таку кількість ударів, яку отримав останній не завдавав, до причин смерті потерпілого, як і до самої смерті він нічого немає.

Прокурор ОСОБА_17 у своєму запереченні вважає, що апеляційна скарга захисника є необґрунтованою, безпідставною та задоволенню не підлягає, а призначене ОСОБА_6 покарання відповідає особі правопорушника, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, зібраних в ході досудового розслідування злочину та досліджених в суді. При цьому судом першої інстанції було належним чином перевірено зазначені доводи в ході судового розгляду, їм надано належну правову оцінку та суд першої інстанції прийшов до вірного висновку та призначив відповідне покарання з урахуванням доказів та даних, які характеризують обвинуваченого.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 , будучи раніше судимим за вчинення умисного вбивства, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин проти життя та здоров`я особи при наступних обставинах:

27.03.2017 року приблизно о 22 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , на прохання ОСОБА_13 втихомирити ОСОБА_12 , прийшов на територію дачного господарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час проживали ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , а також перебував потерпілий ОСОБА_12 , який вчинив словесну сварку з мешканцями дачного будинку.

Так, ОСОБА_6 після спільного розпивання спиртних напоїв із вищевказаними особами цього ж дня, тобто, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_19 , а також з мотивів ревнощів по відношенню до їх спільної знайомої ОСОБА_16 , перебуваючи у приміщенні кухні дачного будинку розпочав словесну сварку з потерпілим, що переросла у бійку та штовханину між ними.

В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_12 почали наносити один одному удари руками по різних частинах тіла, в результаті чого обидва перемістилися з приміщення кухні на вулицю, де продовжили між собою бійку. Далі, під час обопільної боротьби, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , а саме спрямований на умисне вбивство останнього з особливою жорстокістю.

Так, ОСОБА_6 , діючи з особливою жорстокістю, повторно, умисно, протиправно, наніс багаточисельні удари руками та ногами по різних частинах тіла потерпілого ОСОБА_12 .. Після цього, ОСОБА_6 не досягнувши свого умислу, спрямованого на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , схопив останнього за життєво-важливий орган - шию та почав його душити.

В подальшому, за допомогою фрагменту деревини, який знаходився на території господарства, ОСОБА_6 наніс багаточисельні удари ОСОБА_12 в область верхньої частини тулуба потерпілого ОСОБА_12 , а також в область голови, від яких останній неодноразово падав на землю та на бетонне покриття, що знаходилося безпосередньо поблизу дачного будинку.

Так ОСОБА_6 , своїми умисними діями, направленими на протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 , а саме наносячи останньому багаточисельні удари, в кількості не менше 37 по різних частинах тіла, спричинив потерпілому наступні тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості (легкі, середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження).

Згідно висновків судово-медичної експертизи №226 від 09.06.2017 та висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №236/19 від 09.09.2020, ОСОБА_12 було спричинено наступні тілесні ушкодження:

- в ділянці волосистої частини голови та склепіння черепа: садно та дві забиті рани в центральній частині тім`яної ділянки, дві та три забиті рани в правій і лівій частинах тім`яної ділянки відповідно, садно та забита рана в центральній частині лобної ділянки, садна та забита рана в лівій частині лобної ділянки (вище надбрівної дуги), забита рана в лівій частині лобної ділянки на межі росту волосся, крововиливи в м`які тканини центральної та лівої частин тім`яної ділянки відповідно, крововилив в м`які тканини лівої скроневої ділянки, по одній тріщині («неповний перелом зовнішньої кісткової пластини») в ділянці лівої тім`яної та лобної кісток з крововиливами в оточуючі тканини;

- крововиливи під м`яку мозкову оболонку в центральній частині тім`яних часток, в області лівих тім`яної та скроневої часток відповідно;

- на обличчі: синці на повіках обох очей (в ділянках їх внутрішніх кутів), садно в ділянці спинки носа, по одному синцю в обох виличних ділянках, з наявністю в ліві виличній ділянці 7-ми дрібних саден та забитої рани, наявність забитої рани на верхній губі зліва, по одному крововиливу на слизовій оболонці нижньої губи з обох сторін, а також наявність двох забитих ран в проекції тіла нижньої щелепи та однієї - в ділянці підборіддя; подвійний перелом нижньої щелепи зліва (на рівні тіла та дуги) з крововиливами в оточуючі тканини;

- в області шиї: поперечний перелом середньої третини лівого великого ріжка під`язикової кістки, перелом лівого ріжка щитоподібного хряща з наявністю «циркулярного крововиливу» в ділянках переломів;

- в ділянці грудної клітки: наявність трьох саден на передній поверхні грудної клітки справа - в проекції VII - VIII міжреберних проміжків, чотирьох саден - на задній поверхні грудної клітки справа: в проекції IX міжреберного проміжку по навколохребтовій лінії та в проекції Х-го міжреберного проміжку по лопатковій лінії, десяти саден на задній поверхні грудної клітки зліва: в проекції X міжреберного проміжку по навколо хребтовій лінії та в проекції IV-X міжреберних проміжків по лопатковій лінії, переломи ІХ-Х лівих ребер по «передньо-підпахвинній» лінії, перелом Х-го правого ребра по «підпахвинній лінії» з крововиливами в оточуючі тканини та крововиливами в паренхіму легень;

- в ділянці попереку: наявність чотирьох саден;

- на кінцівках: наявність дев`яти саден та синця на лівій верхній кінцівці (в ділянці плеча, передпліччя, кисті); сімнадцяти саден та трьох ран в ділянці правого передпліччя, двох саден в ділянці правого стегна, масивних синців (розмірами 13x10см. і 15x12см. відповідно) на передніх поверхнях правого ї лівого колінних суглобів, на фоні яких - п`ятнадцять та десять дрібних саден відповідно, синця в ділянці правої гомілки.

Разом з тим, ОСОБА_6 , завдаючи удари фрагментом деревини по голові потерпілого ОСОБА_12 , згідно зазначених вище висновків судово- медичних експертиз, спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя на момент скоєння у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (з наявністю забитих ран, синців, саден волосистої частини голови і обличчя, ушкодженнями зовнішньої кісткової пластини в ділянці лівої тім`яної, лобної кісток з крововиливами в оточуючі м`які тканини голови та крововиливами під м`яку мозкову оболонку і в речовину мозку в ділянці півкуль) та здавленням тканин шиї (в тому числі - позацеребральних магістральних судин), що у свою чергу 28.03.2017 року, в проміжку часу з 00 години 00 хвилин по 02 годину 00 хвилин, призвело до гострого порушення "внутрішньо-мозкового кровообігу за ішемічним типом з розвитком деструктивної форми набряку головного мозку, від чого на місці події настала смерть потерпілого.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 , підтримали подані ними апеляційні скарги, наполягали на їх задоволенні з підстав наведених в них. Просили вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів доведення винуватості обвинуваченого в суді у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, і вичерпаності можливості їх отримати. Звільнити ОСОБА_6 з під варти.

Прокурор ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції заперечували щодо апеляційних вимог адвоката та обвинуваченого, просили залишити їх апеляційні скарги без задоволення, а вирок районного суду без змін.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг сторони захисту і обвинуваченого ОСОБА_6 , вислухавши пояснення останнього та учасників кримінального провадження щодо заявлених апеляційних вимог, допитавши експерта, дослідивши письмові докази по справі, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційної інстанції, як і в своїх апеляційних вимогах, наполягали на тому, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вини останнього у скоєнні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України. Запевняли, що докази встановлені в судовому засіданні першої інстанції, не доводять обставин викладених в обвинувальному акті, вказують на відсутність в ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , а отже в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України.

В свою чергу, суд першої інстанції визнаючи доведеним обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства, а саме в умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині, за кваліфікуючими ознаками: вчинене з особливою жорстокістю та вчинене особою, яка раніше вчиняла умисне вбивство, суд першої інстанції виходив з способу, характеру та механізму заподіяння тілесних ушкоджень, поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, невжиття ним заходів з метою врятування життя потерпілого та виклику швидкої допомоги, що свідчило, на думку суду та обвинувачення, про спрямованість його умислу на вчинення вбивства з особливою жорстокістю.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку. Оцінка доказів згідно зазначеної статті є компетенцією суду, який постановив вирок.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_20 за п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, таких вимог в повній мірі не дотримався. Місцевий суд, встановивши фактичні обставини вчиненого злочину, дав їм неправильну кримінально правову оцінку.

При цьому колегія суддів керується ч.3 ст. 404 КПК України та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» від 21 червня 2007 року, де у п.61 Суд зазначив, що «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру».

Так, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , правильно встановив та зазначив у своєму рішенні місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, тобто фактичні обставини злочину, які характеризують об`єктивну сторону дій, пов`язаних із настанням смерті потерпілого ОСОБА_12 , і висновки суду в цій частині є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Проте, твердження апелянтів у своїх скаргах у тій частині, що вирок суду про визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України, не може бути визнаний законним, обґрунтованим та вмотивованим, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Оскільки, висновок суду першої інстанції щодо суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винним та засуджено, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Частиною першою ст. 411 КПК України встановлено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

На думку колегії суддів, правильно встановивши фактичні обставин справи, суд дав неправильну оцінку всім зібраним у справі доказам, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 при позбавленні потерпілого ОСОБА_12 життя.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних, психічних чи моральних страждань.

На порушення цих положень, суд не сформулював у вироку, в чому саме виявилась особлива жорстокість під час вбивства потерпілого, а лише зазначив, що обвинуваченим ОСОБА_6 для позбавлення життя ОСОБА_12 , заподіяно останньому удари фрагментом деревини по голові, чим спричинено йому тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя на момент скоєння у вигляді відкритої черепно-мозкової травми та здавленням тканин шиї, що призвело до гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу за ішемічним типом з розвитком деструктивної форми набряку головного мозку, від чого на місці події настала смерть потерпілого. Вказані тілесні ушкодження нанесені ОСОБА_12 прижиттєво, потерпілий відчував сильний фізичний біль і страждання, що може свідчити про цілеспрямоване їх завдання з метою викликати фізичні страждання.

Щодо умислу ОСОБА_6 на умисне вбивство вчинене з особливою жорстокістю потерпілого ОСОБА_12 , суд вказав, що обвинувачений, з метою доведення злочину до кінця, тобто гарантованого настання смерті потерпілого ОСОБА_12 , усвідомлюючи стан небезпеки для життя, залишив потерпілого лежати на бетонній доріжці в легкому одязі в холодну пору року, вночі, в місці, де ніхто не міг надати йому медичну допомогу, тобто за будинком. Окрім того, сам залишився в даному будинку, щоб унеможливити надання допомоги ОСОБА_12 господарями будинку. Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 не лише бажав завдати потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, але і бажав настання смерті останнього.

Отже, на думку колегії суддів, суд належним чином не обґрунтував у вироку таких кваліфікуючих ознак умисного вбивства, як особлива жорстокість та умисел на їх спричинення, - а за обставинами вчинення злочину, встановлених в суді першої та апеляційної інстанції, - при перевірці цих ознак у діях обвинуваченого ОСОБА_6 таких немає.

Так, умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю (п.4 ч.2 ст. 115 КК України), якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2).

Проте, вбивство не може бути визнано вчиненим з особливою жорстокістю, тому що численність нанесених потерпілому тілесних ушкоджень ґрунтується на даних СМЄ і покладена в основу вироку, а поведінка винного під час вбивства не свідчила про наявність у нього умислу спричинити потерпілому особливі мучення і страждання.

З огляду на вищенаведене, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 діяв з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті ОСОБА_12 не може бути визнаний обґрунтованим та таким, що підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Враховуючи обставини, які були встановлені на підставі досліджених судом та наведених у вироку доказів, при наявності у обвинуваченого прямого умислу на умисне вбивство потерпілого, йому нічого не заважало довести свої дії до кінця, так як він мав достатньо часу і можливостей, які б у будь-якому випадку потягли за собою настання смерті, незалежно від можливості надання потерпілому медичної допомоги.

Обвинувачений ОСОБА_6 , як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, свою вину у скоєному вбивстві не визнав, проте не заперечував факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ..

В судовому засіданні апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свої покази надані в районному суді та пояснив, що дійсно 27.03.2017 року, близько 22 год., йому зателефонувала ОСОБА_13 і попросила прийти захистити її від ОСОБА_12 .. Він погодився. Прийшовши до ОСОБА_13 почав проганяти ОСОБА_12 , проте той іти не хотів, чекав ОСОБА_21 . Потім між ним та ОСОБА_12 почалася штовханина. Він почав тягнути ОСОБА_12 з хати та в коридорчику вони впали, проте йому вдалося виволікти ОСОБА_12 надвір. Надворі вони продовжили тягатися/сіпатися та впали, тривало це до 5-ти хвилин. Впали так, що ОСОБА_12 був на ньому зверху, щоб скинути його з себе, він вдарив його в обличчя. Вдарив тільки один раз та скинув його з себе. Більше ударів він ОСОБА_12 не наносив. Палки в руки брали обидва, і він, і ОСОБА_12 , але палками тільки махали. Він ОСОБА_12 палкою не бив. Завдав один удар кулаком та один ляпас долонею. Після цих ударів, крові у ОСОБА_12 не було, принаймні він її не бачив. ОСОБА_12 пішов додому, а він з ОСОБА_22 зайшли в будинок.

Десь близько 23 год. він виходив колоти дрова аби було на чому зварити каву, ОСОБА_12 в цей час на подвір`ї не було. Додому він пішов десь о першій годині ночі. Коли вийшов, то побачив, що ОСОБА_12 , лежачи на боці коло будинку, спить. Він підійшов ближче до ОСОБА_12 , переконався, що той спить і пішов додому. Добре бачив, що ОСОБА_12 міцно спав, бо він був дуже п`яний. Слідів крові біля ОСОБА_12 не було. Він не чіпав його більше, не брав поліно в руки, ОСОБА_12 падав на поліно, він його не душив, на вулиці вдарив його один раз і вони впали на землю. Так як, ОСОБА_12 був сильно п`яний, ймовірно він падав, тому у нього виникли такі численні тілесні ушкодження. Не заперечує факту нанесення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, про які вказав вище.

Також, в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що на його розсуд, потерпілий ОСОБА_12 допомоги не потребував, останній був дуже п`яний, але живий , він спав, його стан був нормальним, як для людини у стані сильного алкогольного сп`яніння. Стверджував, що не мав умислу вбивати потерпілого, бо між ними не було ніяких стосунків, оскільки потерпілий набагато молодший від нього і їх нічого не пов`язувало.

Такі покази ОСОБА_6 узгоджуються із показами свідка ОСОБА_13 наданими в районному суді, яка вказала, що обвинувачений та потерпілий дійсно тягалися, при цьому ОСОБА_12 був дуже п`яний, спостерігала за конфліктом через вікно, бачила в руках ОСОБА_6 поліно, яким він розмахував. Свідок ОСОБА_23 у суді першої інстанції зазначила, що чула голоси ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , десь після 22-ї години, близько 23-ї години чула хлопки, подумала, що колють дрова, при цьому ніхто не кричав та не кликав на допомогу. Конфліктів між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 не було, проте вони часто сперечалися.

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №036 від 05.04.2018 (т.3 а.п.43-56), виявлені на тілі трупа гр. ОСОБА_12 ушкодження виникли внаслідок не менш ніж 120 травмуючих дій твердих тупих предметів чи співударянні з такими (120 контактів), відносно незадовго до моменту настання смерті, одне вслід за іншим, спричинялися на протязі досить тривалого проміжку часу, який може вимірюватися десятками хвилин, могли виникнути в терміни та за обставин, що зазначені вище.

Ушкодження на тілі трупа гр. ОСОБА_12 у вигляді саден та синців як кожне зокрема, так і всі в сукупності, відносяться до легких тілесних ушкоджень, та не перебувають в безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Ушкодження на тілі трупа гр. ОСОБА_12 у вигляді забійних ран голови та правого передпліччя, у їх сукупності з супроводжуючими ушкодженнями м`яких тканин, підлеглих кісткових структур, артеріальних та венозних судин (басейнів поверхневих скроневих артерій та вен, лицьових артерій та вен, потиличних артерій та вен, ін.) з відповідною масивною зовнішньою кровотечою та за межовою крововтратою, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою як «небезпека для життя» і у своєму комплексі перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Ушкодження на тілі трупа гр. ОСОБА_12 у вигляді зламів нижньої щелепової кістки, зламів 10 ребра справа та 9-10 ребр зліва, як кожне зокрема, так і всі в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що зазвичай у живих осіб викликають тривалий розлад здоров`я, не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Виявлені на тілі трупа гр. ОСОБА_12 ушкодження у вигляді зламів ріжків під`язикової кістки та щитовидного хряща, як кожне зокрема, так і всі в сукупності, не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті. З огляду на те, що критерій для визначення ступеня тяжкості подібних ушкоджень визначається лише за умови наявності даних про клінічний перебіг патоморфологічного процесу, викликаного наявністю цих ушкоджень, не є можливим винести категоричне та аргументоване судження щодо ступеню тяжкості цих ушкоджень.

Смерть гр. ОСОБА_12 настала внаслідок розвитку необерненого гіповолемічного шоку через масивну крововтрату, зумовлену масивною кровотечою із множинних забійних ран з відповідним ушкодженням підлеглих, артеріальних та венозних судин.

З огляду на те, що ушкодження на тілі гр. ОСОБА_12 виникли не одномоментно, а спричинялися на протязі досить тривалого проміжку часу, а масивна зовнішня кровотеча, яка стала причиною смерті, не має одного джерела, оскільки масивність крововтрати визначилася багато чисельністю та різним часом виникнення джерел кровотечі, комісія зважає безперспективною спробу визначення проміжку часу між моментом виникнення ушкоджень на тілі гр. ОСОБА_12 і моментом настання його смерті.

З тих же причин не підлягає вирішенню питання про визначення тривалості проміжку часу після отримання ушкоджень, на протязі якого гр. ОСОБА_12 зберігав здатність до самостійних, цілеспрямованих дій, з огляду на те, що зазначений період в даному конкретному випадку може бути визначений лише за наявності даних про динаміку кровотечі в часі та відповідне наростання крововтрати в часі, виражене у фізичних одиницях, що не може бути визначене у рамках дійсної експертизи.

При проведенні як первинної, так і дійсної судово-медичних експертиз, не отримано даних, які б уможливили визначення характеристик, параметричних та індивідуальних особливостей слідоутворюючих частин травмуючих агентів внаслідок дії яких виникли ушкодження на тілі ОСОБА_12 , що в свою чергу унеможливлює ідентифікацію цих агентів. Однак можна зазначити, що контактні (слідоутворюючі) частини травмуючи агентів мали обмежену по відношенню до травмованих поверхонь, травмуючу (контактну) поверхню, вірогідно у формі «ребра» або «грані».

Таким чином, із запропонованих «Постановою» про призначення дійсної експертизи механізмів виникнення ушкоджень на тілі потерпілого гр. ОСОБА_12 , найбільш вірогідним є - спричинення ушкодження «дерев`яним предметом (поліном)».

Різнобічна та різноплощинна локалізація ушкоджень на тілі трупа гр. ОСОБА_12 свідчить про те, що під час утворення ушкоджень тіло потерпілого не перебувало у статичному стані і взаємне розташування тіл потерпілого та нападника з плином часу змінювалося.

Комісія експертів вважає невірогідною версію про можливість виникнення ушкоджень, виявлених на тілі трупа гр. ОСОБА_12 внаслідок падіння (падінь) з висоти власного зросту навстоячки та співударяння (співударяннях) із площиною чи із виступаючими над рівнем площини твердими тупими предметами, незалежно від того, відбулося падіння зі статичного стану тіла чи падінню передувало придання тілу прискорення шляхом спричинення поштовху, удару.

Не слід виключати можливість виживання гр. ОСОБА_12 після отримання всіх виявлених на його тілі ушкоджень, у разі надання йому своєчасної кваліфікованої спеціалізованої медичної допомоги.

У додатковому висновку комісійної судово - медичної експертизи №095-Д від 24.09.2018 (т.3 а.п.60-74), комісія експертів доповнила пункт 5 абзац 2, раніше проведеної/зазначеної вище експертизи №036 від 05.04.2018, наступним змістом, що даний висновок також не виключається за висновками призначеної в рамках проведення дійсної експертизи медико-криміналістичної експертизи: п.2. «Виходячи із наявних ушкоджень на трупа гр-на ОСОБА_12 , цілком можливе виникнення їх від наданих на експертизу фрагментів деревини, як і від інших травмуючих предметів аналогічних характеристик».

Доповнила абзацом третім, що приймаючи до уваги факт виявлення слідів крові та волосся на виступі бетонної поверхні на нижній частині будинку, які були виявлені під час ОМП від 28.03.2017 р. та частково оглянуті під час ОМП від 30.03.2017, комісія експертів не виключає можливості виникнення однієї з забійних ран на голові гр. ОСОБА_12 внаслідок співударяння голови підекспертного із вказаною ділянкою.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції експерт ОСОБА_24 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, відповів на уточнюючі питання колегії суддів. Підтвердив суду, що на тілі потерпілого ОСОБА_12 було виявлено чисельні синці та крововиливи, які виникли від тупих твердих предметів, але поперечний перелом виник внаслідок удушення і спроба була один раз. Тілесні ушкодження на тілі потерпілого виникли задовго до смерті - одне за іншим, забійні рани - голова добряче побита, тобто це був не один удар. Рани на голові утворилися від твердого предмету з гострим зрізом, але не від ножа. Так, рани глибокі, але не ті, які привели до смерті, жодна з ран не була смертельна, але їх було багато, що спричинили велику кровотечу/крововилив - геморагічний шок. Наявність множинних ран спричиняли больові відчуття, проте сильні больові відчуття були від переломів, які також не є причиною смерті. Особливих страждань ОСОБА_12 завдано не було, так як такі спричиняються у особливо чуттєві місця, де тонка шкіра або нанесені удари в одне й те саме місце. Біль була, але не можна виключати, що потерпілий її не відчував, через сильне сп`яніння. При зверненні та наданні вчасної медичної допомоги лікарями можна було врятувати життя потерпілого, але, якщо б потерпілого занесли до хати та спостерігали за його станом, викликали б швидку допомогу, то врятували б також його життя. Коли людина помирає від шоку, то тіло охолоджується поступово, а серце б`ється, і поки людина у свідомості, то відчуває біль, і поступово втрачає свідомість, в даному випадку алкоголь теж має свій вплив. Кількість алкоголю (3.09‰) у крові потерпілого вказує на те, що для нього це було свого роду «знеболюючим». Потерпілий помер від геморагічного шоку - крововтрати, смерть не була раптовою і шанс на виживання був. Кровотеча була велика, але не швидка. Час смерті точно визначити важко - приблизно від 00:00 до 02:00. Така кількість тілесних ушкоджень на тілі потерпілого не могла виникнути від одного удару, як вказує обвинувачений. Розсічені рани та забійні рани могли виникнути від поліна.

Такі пояснення експерта ОСОБА_24 узгоджуються із дослідженими вище висновками комісійних судово-медичних експертиз, а також підтверджуються висновком комісійної судово - медичної експертизи №236/19 від 09.09.2020, складеним комісією ДСУ «Головне бюро судово-медичної експертизи» (т.3 а.п.120-145).

Зокрема експерти прийшли до висновку, що потерпілому ОСОБА_12 у різні анатомічні ділянки (волосисту частину голови, обличчя, область шиї, грудну клітку, область попереку, кінцівки) загалом було спричинено не менше 37-ми травматичних дій.

Разом з тим, виникнення всіх тілесних ушкоджень, знайдених у гр. ОСОБА_12 внаслідок падіння (падінь) на площину (як за умов попереднього прискорення, так і без такого) неможливе.

Враховуючи, що вказані ушкодження представляють паралельні надриви тканини (які виникли на тлі інтенсивного просочення кров`ю всієї товщі клаптя шкіри, можна прийти до висновку, що зазначені ушкодження виникли від дії тупого твердого предмету(-ів) з обмеженою плоскою поверхнею. Індивідуальні особливості предмету(-ів) в ушкодженнях не відобразились, але не виключено, що таким предметом(-ми) могли бути фрагменти деревини (дошки) надані на експертизу.

Смерть гр. ОСОБА_12 настала в результаті гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу за ішемічним типом з розвитком деструктивної форми набряку головного мозку на що вказують результати дослідження гістологічного архівного матеріалу. Аналіз даних розтину трупа та названого гістологічного дослідження дає підставу висловитись про те, що виникнення вказаного вище стану обумовлене поєднанням двох факторів: відкритою черепно-мозковою травмою (з наявністю забитих ран, синців, саден волосистої частини голови і обличчя, ушкодженнями зовнішньої кісткової пластини в ділянці лівої тім`яної, лобної кісток з крововиливами в оточуючі м`які тканини голови та крововиливами під м`яку мозкову оболонку і в речовину мозку в ділянці півкуль) та здавленням тканин шиї (в т.ч. - позацеребральних магістральних судин). Таким чином, описана вище поєднана травма знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті гр. ОСОБА_12 і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя під час скоєння.

Як фонові фактори, що могли сприяти розвитку вказаного гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу за ішемічним типом слід зазначити: наявність алкогольного сп`яніння потерпілого, хронічної енцефалопатії, зовнішньої крововтрати. Характер реактивних змін в області периваскулярних скупчень частково гемолізованих еритроцитів підкіркової ділянки не виключає те, що між розвитком вказаного вище гострого порушення внутрішньо-мозкового кровообігу та настанням смерті гр. ОСОБА_12 минув проміжок часу приблизно від 30 хвилин до 3-х годин.

Враховуючи характер названого вище стану - можливість здійснення потерпілим активних дій (в т.ч. - пересування) є малоймовірною, але до моменту стійкого пригнічення свідомості також не може бути категорично виключеною.

За умови своєчасного здійснення протинабрякової, дезагрегантної, ангіотропної інтенсивної терапії ймовірність збереження життя потерпілого не може бути виключеною.

Отже, надаючи оцінку дослідженим апеляційною інстанцією висновків експертів, заслухавши ОСОБА_6 та пояснення експерта ОСОБА_24 , колегія суддів вважає, що юридична оцінка дій обвинуваченого як умисне вбивство є неправильною. Судом не було здобуто беззаперечних доказів того, що ОСОБА_6 діяв з прямим умислом, безпосередньо спрямованим на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 та вчинив злочин, передбачений п.4 ч.2 ст. 115 КК України.

Навпаки, як вважає встановленим суд апеляційної інстанції, дослідженні судом першої інстанції докази щодо змісту та спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_6 , виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого ним діяння, зокрема способу, кількості, характеру, інтенсивності та локалізації нанесених потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного та потерпілого, що передували події, а також стосунків між ними, дозволяють зробити висновок про те, що обвинувачений не мав прямого умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки наявність такого умислу не була підтверджена належними та допустимими доказами.

Визначальним при кваліфікації дій особи за ст. 115 КК України є наявність прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (рішення ВССУ у справі №646/10855/15-к від 28.09.2017).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність законних підстав для зміни вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у зв`язку зі зміною правової кваліфікації скоєного ним кримінального правопорушення та застосуванням закону про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме для перекваліфікації дій обвинуваченого з п.4 ч.2 ст. 115 на ч.2 ст. 121 КК України, тобто із умисного вбивства з особливою жорстокістю на умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, виходячи з суб`єктивного ставлення обвинуваченого до наслідків свого діяння, а також наслідків, які фактично настали від його діяння.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів доведення винуватості, як про це апелює адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 ..

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, тяганини між ними, а також побоювання останнього про зміну кваліфікації його дій. Така позиція озвучена й стороною захисту у своїй апеляційній скарзі.

Зокрема дана позиція обвинуваченого підтверджується протоколами про результати проведення негласних слідчих розшукових дій (аудіо контроль особи) від 24 листопада 2022 року та від 12 липня 2022 року, згідно з якими встановлено, що під час розмови з невідомими особами ОСОБА_6 не заперечує нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , висловлює переживання з приводу перекваліфікації кримінального правопорушення з ст. 121 КК України на 115 КК України та з приводу показань, які надасть свідок ОСОБА_13 ( т.4 а.с. 100-118), а також як ОСОБА_6 переконує ОСОБА_13 сказати працівникам слідства, про те, що палкою він ОСОБА_12 не бив, при цьому ОСОБА_13 стверджує, що бачила як ОСОБА_6 наносив ОСОБА_12 удари палицею (т.4 а.п.81-87).

Таким чином, 27.03.2017 року ОСОБА_6 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_19 , перебуваючи у приміщенні кухні дачного будинку розпочав словесну сварку з потерпілим, що переросла у бійку та штовханину між ними. Залишаючи дачний будинок, обвинувачений бачив та усвідомлював, що потерпілий був живий та лежачи на боку біля будинку спить, а тому у випадку наявності у нього умислу на вбивство, останній міг довести злочин до кінця.

З огляду на зазначене поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_12 і доводить, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість, як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого. За таких обставин особа має нести відповідальність, лише за фактично заподіянні наслідки, а саме тяжкі тілесні ушкодження, які потягли смерть потерпілого.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого (ч.2 ст. 404 КПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Надаючи оцінку вказаним доказам у їх сукупності, колегія суддів не має сумнівів у їх належності, допустимості та вважає такі докази достатніми для доведення винуватості обвинуваченого у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Відтак, вважає наведені у вироку місцевого суду висновки про кваліфікацію вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів виходить з досліджених під час апеляційного розгляду показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував умисел на вчинення умисного вбивства, експерта ОСОБА_24 щодо факту настання смерті потерпілого, досліджених висновків комісійних судово-медичних експертиз (т.3 а.п. 140). Ці докази в своїй сукупності спростовують версію обвинувачення про вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 ..

При цьому колегія суддів зазначає, що наведені докази є такими, що узгоджуються між собою та не суперечать іншим доказам наявним в матеріалах кримінального провадження й дослідженими апеляційним судом.

Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст.409 КПК України невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відтак, дії ОСОБА_6 слід перекваліфікувати з п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України, тобто як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Приймаючи до уваги мотиви, якими керувався суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, зокрема враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ту обставину, що судом апеляційної інстанції змінена правова кваліфікація дій обвинуваченого на статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, оскільки особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 р., призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Стаття 50 КК України передбачає, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Встановлення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України, полягає у з`ясуванні судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

При призначенні покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Також суд бере до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше судимий, зокрема за вчинення умисного вбивства, покарання відбув та на шлях виправлення не став, притягувався до кримінальної відповідальності, не має постійного місця реєстрації та міцних соціальних зв`язків, по місцю проживання характеризується посередньо, схильний до вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, суспільно - корисною працею не займається, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, проте у 2007 році зареєстрований у Чернівецькому обласному наркологічному диспансері з діагнозом «Синдром залежності від алкоголю».

Обставини, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційним судом не встановлені.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ, який у п.77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 121 КК України, карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років та відноситься до категорії тяжких злочинів.

Так, апеляційна інстанція наділена дискреційними повноваженнями щодо визначення кінцевого покарання за вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, з врахуванням того, що покарання у вигляді позбавлення волі є строковим видом покарання.

Проте, беручи до уваги обставини скоєння кримінального правопорушення, які виразились у нанесенні ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , які стали безпосередньо причиною смерті останнього, життя якого, здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнається в Україні, згідно ст. 3 Конституції України, - найвищою соціальною цінністю.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, саме покарання у вигляді реального позбавлення волі забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України, відповідатиме вимогам справедливості щодо застосування покарання та відображатиме співмірність злочину і кари, і таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, п.2 ч.1 ст. 407, п.2 ч.1 ст. 408, п.2, п.4 ч.1 ст. 409, 411, 413, 418, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 лютого 2024 року відносно ОСОБА_6 , якого визнано винуватим за п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України - змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з п.4, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України.

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженими, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3