УХВАЛА

30 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 369/843/20

провадження № 51-3918ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2022 року ОСОБА_5 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК), у зв`язку з відсутністю події вказаного кримінального правопорушення та відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого задоволено частково. Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 скасовано та звільнено її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, а саме у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення закрито із підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Потерпілий звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції або визнання ОСОБА_5 винуватою, призначення їй покарання та задоволення цивільного позову в повному обсязі. Касатор не погоджуючись із висновками апеляційного суду щодо звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, вказує на те, що у даній справі перебіг строків давності переривається, оскільки обвинувачена вчиняла кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 382 КК, з вересня 2016 року по вересень 2024 року, чому він надавав докази у судах.

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Як убачається з судових рішень, в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебували матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК.

Так, ОСОБА_5 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. . 1 ст. 382 КК, а саме у невиконанні та перешкоджанні виконанню рішення суду, що набрало законної сили.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2022 року ОСОБА_5 визнано невинуватою у зв`язку з відсутністю події вказаного злочину та відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 скасовано та звільнено її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, а саме у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення закрито із підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а цивільний позов ОСОБА_4 до неї залишено без розгляду.

Відповідно до положень ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК відносилось до злочинів невеликої тяжкості, а в редакції, яка діє на даний час - нетяжких злочинів.

Згідно з положеннями ст. 49 КК, в редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованих дій, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК, (в редакції чинній на час розгляду справи) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як убачається з судових рішень, ОСОБА_5 скоїла останній епізод інкримінованого їй кримінального правопорушення 5 травня 2019 року, тобто на час постановлення оскаржуваної ухвали минуло понад 5 роки з часу вчинення обвинуваченою даного діяння.

Апеляційний суд встановивши, що строк давності притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК закінчився, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження.

При цьому, колегія суддів вказала про відсутність підстав вважати, що у даному випадку мало місце переривання перебігу строків давності, оскільки на момент розгляду судом питання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК у зв`язку із закінченням строків давності, був відсутній вирок суду, яким би встановлено факт вчинення обвинуваченою нового кримінального правопорушення.

Крім цього, за змістом ст. 129 КПК суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, натомість може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

При цьому, колегія суддів враховує принцип презумпції невинуватості, закріплений у ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, у ч. 1 ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо у тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК).Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Як вбачається із доводів касаційної скарги та судових рішень діяння ОСОБА_6 , після 5 травня 2019 року і до постановлення апеляційним судом рішення, не були оцінені судами з винесенням вироків та вони не могли бути предметом кримінально правової оцінки у цьому кримінальному провадженні, оскільки не були пред`явленні в обвинуваченні і суд відповідно до вимог ст. 337 КПК не мав права виходити за межі висунутого обвинувачення.

Ця неможливість викликана тим, що в протилежному випадку суд спростував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту. Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.

Через те, що суд не може давати правову оцінку діянням особи, які не є предметом кримінального провадження, в якому він здійснює судовий розгляд, він, відповідно, позбавлений можливості давати діянню, щодо якого він здійснює судовий розгляд, таку правову оцінку, яка б ґрунтувалася на оцінці інших діянь, щодо яких судовий розгляд не здійснюється.

Оскільки відсутній вирок щодо ОСОБА_5 і у іншому провадженні стосовно діянь, на які посилається скаржник, тому і ця обставина не давала підстав для висновку про переривання строку давності.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3