Справа № 509/3317/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Овідіопольский районний суд Одеської області у складі :

судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його законної представниці ОСОБА_5

представниці потерпілого адвоката ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку спрощеного провадження матеріали кримінального провадження № 0000066 від 23.05.2023 р. за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, одруженого, багатодітного батька, маючого на утриманні 3-х малолітніх дітей : доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з вищою освітою, працюючого інспектором КУ ЧМР «Муніципальна варта», зареєстрованого і проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого - у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним проступком, -

ВСТАНОВИВ :

5 травня 2023 р., приблизно о 23:00 год., ОСОБА_12 , знаходячись навпроти винного заводу «Ніва», розташованого за адресою : Одеська область, Одеський район, с.-ще Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, 24/1, в ході сутички, яка виникла між ним та неповнолітнім потерпілим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою умисного заподіяння тілесних ушкоджень останньому, наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку нижньої щелепи зліва, заподіявши останньому тілесні ушкодження у виді : синця уздовж лівої гілки нижньої щелепи, рубця на слизовій оболонці верхньої губи зліва, який утворився внаслідок загоєння забійної рани, які виникли від дії тупого предмету, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразились та були заподіяні можливо в строк і за механізмом, на які вказував потерпілий. Забійні рани за своїм характером і перебігом загоюються в строк понад 6 днів, але не більше 3-х тижнів, і за цим критерієм відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вину свою ОСОБА_12 визнав повністю, щиро розкаявся, показавши суду, що скоїв кримінальний проступок при викладених вище обставинах, встановлених органом досудового розслідування, та не оспорює фактичні обставини скоєного ним кримінального проступку, встановлені під час дізнання.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні не оспорював обставини, встановлені органом досудового розслідування, та не оспорював фактичні обставини скоєного ним кримінального проступку, встановлені під час дізнання, судом було встановлено та підтверджено останнім, що він правильно і вірно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі, крім тих, що характеризують особу обвинуваченого.

ОСОБА_12 , умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_4 , що спричинили короткочасний розлад його здоров`я, тим самим скоїв кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд враховує ступінь тяжкості вперше скоєного ним кримінального проступку, особу обвинуваченого, першу судимість, його вік, його сімейний стан багатодітного батька, на утриманні якого перебувають 3 малолітніх дітей, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, позитивну характеристику з місця постійної роботи.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що покарання ОСОБА_12 повинно бути призначено у вигляді штрафу.

На стадії досудового розслідування, законною представницею неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 був пред`явлений цивільний позов до обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним проступком, який в подальшому, 17.01.2024 р., у зв?язку набуттям повноліття потерпілим, був ним неодноразово збільшений та в остаточній редакції якого від 29.02.2024 р., ОСОБА_4 просив суд, стягнути з ОСОБА_12 на свою користь моральну шкоду 670000 грн., матеріальну шкоду 7994,80 грн. (витрати на лікування) та витрати на правову допомогу в сумі 113516 грн., який обвинувачений (цивільний відповідач) визнав частково, на суму матеріальної шкоди (лікування потерпілого) 4301,80 грн., як було заявлено у первісному позові, моральної шкоди 4000 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., мотивуючи необґрунтованістю завищених сум позову, своїм матеріальним та сімейним станом, враховуючи, що його утриманні знаходяться 3 малолітніх дітей, а також фактом відмови матері потерпілого від суми відшкодування матеріальної та моральної шкоди у сумі 7001 грн., яку він добровільно перерахував на рахунок ОСОБА_5 , шляхом грошового переказу згідно квитанції від 15.01.2024 р., та від тримання якої вона відмовилась, що вона підтвердила в судовому засіданні.

На думку суду, вказаний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 91,92 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема - вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Статтями 127,128 КПК України передбачено - підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування - не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Потерпілий просить суд, стягнути з обвинуваченого моральну шкоду 670000 грн., з яких 300000 грн. внаслідок завдання фізичного болю та пережитих фізичних страждань, 120000 грн. (20000 грн. Х 6 днів перебування на лікуванні на стаціонарі в ОДКЛ), 150000 грн. (5000 грн. Х 30 днів амбулаторного лікування вдома) та 100000 грн. за зухвалу і нахабну поведінку обвинуваченого, який не цікавився станом його здоров?я на протязі 9 місяців.

На думку суду, вказана сума моральної шкоди є вочевидь і нереально завищеною потерпілим, враховуючи моральні страждання потерпілого, який зазнав їх з боку обвинуваченого, беручи до уваги характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий (позивач), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров`я потерпілого (легкі тілесні ушкодження, які загоюються в строк понад 6 днів, але не більше 21 дня), тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, на думку суду, моральну шкоду слід визначити у розмірі 10000 грн., суму якої суд вважає достатньою і такою, що покриває моральні страждання потерпілого з огляду на характер та ступінь заподіяних йому легких тілесних ушкоджень (синець та забійна рана від одного удару кулаком в щелепу), вказаних експертом у висновку судово-медичної експертизи, викладеному в обвинувальному акті, а також те, що кримінальне правопорушення, яке скоїв обвинувачений по відношенню до потерпілого відноситься згідно ст. 12 КК України не до злочинів, а до кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, що також враховується судом при визначенні розміру моральної шкоди.

Щодо витрат на лікування потерпілого, суд звертає увагу на наступне.

Потерпілий у позові посилається на його знаходження на стаціонарному лікуванні в ОДКЛ в період з 06.05.2023 р. по 11.05.2023 р., не надаючи при цьому до свого позову жодних документальних підтверджень стаціонарного лікування у вказаній лікарні.

При цьому, потерпілий вказує, що протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_12 , йому була спричинена закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Однак, в обвинувальному акті, органом досудового розслідування вказані наступні тілесні ушкодження, які були спричинені обвинуваченим ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_13 , які були встановлені (виявлені) судовим експертом і покладені в основу обвинувального акту, а саме тілесні ушкодження у виді : синця уздовж лівої гілки нижньої щелепи, рубця на слизовій оболонці верхньої губи зліва, який утворився внаслідок загоєння забійної рани, які виникли від дії тупого предмету, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразились та були заподіяні можливо в строк і за механізмом, на які вказував потерпілий. Забійні рани за своїм характером і перебігом загоюються в строк понад 6 днів, але не більше 3-х тижнів, і за цим критерієм відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, як у висновку судово-медичної експертизи, так і в обвинувальному акті, жодна згадка про закриту черепно-мозкову травму та струс головного мозку, нібито спричиненими обвинуваченим потерпілому ОСОБА_13 відсутня, а тому суд відноситься до вказаних тверджень потерпілого критично і до уваги їх не приймає, як не підтверджених документально.

Чекі на придбання лікарських препаратів на суму 4301,80 грн., які були надані до позову підтверджені призначенням лікаря, як необхідні для лікування потерпілого, а тому приймаються судом, і які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, як реальні витрати.

Вартість МРТ головного мозку на суму 1800 грн. та ЕЕГ на суму 1200 грн. з посиланням на документально підтверджені витрати на їх проведення судом до уваги не приймається через відсутність призначення (рекомендації) лікаря на необхідність їхнього проведення потерпілому.

Також, судом не приймаються до уваги як належні докази 4 платіжні квитанції на суму 1300 грн. кожна, в яких вказано призначення платежу : консультаційні послуги ОСОБА_4 , у зв?язку з тим, що у вказаних платіжних квитанціях не вказано як самі послуги були надані останньому.

Витрат на правову допомогу потерпілому адвокатом в сумі 113516 грн., суд вважає завищеними і такими, що не відповідають складеності кримінального провадження щодо кримінального проступку, і виходить з наступного.

Чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв, суд звертає увагу на висновки ВП ВС у справі № 755/9215/15-ц, в яких суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та № 922/2685/19, в яких визначено, що суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при зверненні за відшкодуванням слід враховувати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги висновки Об?єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 в яких, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду у справах : № 922/3436/20, 910/7586/19, 910/16803/19.

Інформація, яка міститься в акті приймання правової (правничої) допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу щодо кожного з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови ВП ВС від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу - суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат.

Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23.06.2022. р. у справі № 607/4341/20, № 521/3869/22 від 19.08.2024 р.).

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах ВС у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, ВП у справі № 826/1216/16).

Хоча за законом потерпілому мають компенсувати витрати на правничу допомогу, не обхідною умовою реалізації цього правила є належне їх документальне підтвердження, зокрема акт приймання передачі послуг повинен містити детальний опис витраченого адвокатом часу за кожен із видів робіт, про що було вказано у постанові ВС № 202/8301/21.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, які складаються у тому числі, із витрат на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Таким чином, суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати - є співмірними зі складністю кримінального провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг - відповідають критерію реальності витрат.

Так, в матеріалах справи наявний договір про надання правничої (правової) допомоги № 123/15-01-2024 від 15.01.2024 р., ордер адвоката серії ВН № 1322678 від 15.01.2024 р., рахунок на оплату № 5 від 15.01.2024 р. на суму 38000 грн. авансовий платіж за договором про надання правової допомоги № 123/15-01-2024 від 15.01.2024 р., квитанція про оплату вказаного авансу від 15.01.2024 р., а також розрахунок судових витрат потерпілого у суді 1 інстанції від 15.01.2024 р. на загальну суму 113516 грн., з яких 3516 грн. зустріч з клієнтом, первинна консультація, 5000 грн. ознайомлення з матеріалами справи в суді, 5000 грн. ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у прокуратурі, 50000 грн. підготовка заяви про збільшення позовних вимог, 50000 грн. супровід справи, представництво в суді, участь в судових засіданнях до ухвалення вироку.

Однак, вказаний розрахунок судових витрат потерпілого у суді 1 інстанції від 15.01.2024 р. не може вважатись детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом з огляду на те, що в ньому відсутній детальний опис витраченого адвокатом часу по кожному з видів послуг (робіт), необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, про що було вказано вище у Постановах ВП ВС.

Суд встановив, що по даному кримінальному провадженню відбулось 11 судових засідань, в 4-х з яких приймала участь представниця потерпілого адвокат ОСОБА_6 , а складання позовної заяви не потребувало значних зусиль, оскільки заява містить 9 сторінок.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що кримінальне провадження було розглянуто в порядку у спрощеному порядку згідно ст. 349 ч. 3 КК України, у зв?язку з повним визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_12 , обмежившись допитом обвинуваченого і без допиту потерпілого, свідків у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_12 за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

У зв?язку з чим, беручи до уваги, що сума, заявлена як витрати на правову допомогу у розмірі 113516 грн. є вочевидь завищеною і такою, що не відповідає складності кримінального провадження з розгляду кримінального проступку та виконаної адвокатом ОСОБА_6 роботи без детального опису витраченого адвокатом часу по кожному з видів послуг (робіт), необхідних для надання правничої допомоги, подання якого суду є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, про що було вказано вище у Постановах ВП ВС, відсутність Акту виконаних робіт між адвокатом та клієнтом, враховуючи матеріальний стан обвинуваченого, його сімейне положення (знаходження на його утриманні 3-х малолітніх дітей), а також підтверджений стороною потерпілих факт категоричної відмови законної представниці неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 від запропонованої обвинуваченим ОСОБА_12 грошової компенсації у сумі 7001 грн., суд вважає необхідним визнати розмір вартості наданих адвокатських послуг, вказаних в розрахунку судових витрат потерпілого у суді першої інстанції вочевидь неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг потерпілому, а тому, вважає необхідним визначити розмір витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. (по 1000 грн. за кожне проведене судове засідання за участю адвоката ОСОБА_6 + 1000 грн. за складання позову та клопотання) з огляду на кількість судових засідань та об?єму виконаних адвокатом робіт.

Керуючись ст.ст. 91,92,118,124,127,128,368-371,373-376,381,382 КПК України, ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України, ст.ст. 22,23,1166,1167 ЦК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково.

У відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним проступком, стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10000 грн., матеріальну шкоду 4301,80 грн. та витрат на правову (правничу) допомогу 5000 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду на протязі 30 діб з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з дня вручення йому копії вироку з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1