УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 754/2454/20

провадження № 51-4634 cк 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року вказаний вирок залишено без змін.

Відповідно до вироку суду, 29 жовтня 2019 року близько 03:00 ОСОБА_4 перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , на дорозі побачив ОСОБА_5 , який перебував у безпорадному стані, та не міг в повній мірі усвідомлювати характер і значення вчинюваних проти нього злочинних дій, чинити опір аби уникнути злочинного посягання.

В той же час ОСОБА_4 , керуючись раптово виниклим умислом, підійшов до ОСОБА_5 та зняв з останнього джинсові штани і спідню білизну, після чого вставив в анальний отвір потерпілого гілку, яку виламав з дерева, тим самим вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло іншої особи, спричинивши потерпілому тяжкі наслідки у вигляді проникаючого поранення живота, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя.

Після вчинення вказаних дій ОСОБА_4 покинув місце вчинення злочину.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор звернулася до Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягав застосуванню - ч. 5 ст. 152 КК, що в свою чергу потягло за собою невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, апеляційний суд, перевіряючи законність вироку місцевого суду щодо ОСОБА_4 не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення, даним про особу засудженого, необґрунтовано констатував правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі прокурора доводи та дослідивши долучену до скарги копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, викладених у вироку, місцевий суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, злочином, передбаченим ч. 5 ст. 152 КК, відповідно до диспозиції вказаної статті, визнається вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), що спричинили тяжкі наслідки.

Вчинювані стосовно тіла потерпілої особи дії, об`єктивно позбавлені сексуального характеру (шмагання батогом, укуси, припікання тіла цигарками), можуть кваліфікуватись за ст. 152 КК лише за умови, що умисел винуватої особи був направлений на збудження та (або) задоволення у такий спосіб своєї статевої пристрасті, у зв`язку з чим вчинене варто розцінювати як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість потерпілої особи.

У разі відсутності такого умислу, вказані дії, за наявності передбачених кримінальним законом ознак, мають кваліфікуватися за відповідними статтями Кримінального кодексу, якими передбачено відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи.

При цьому, питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілою особою, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Вирішуючи у даному кримінальному провадженні питання про те, чи мало місце вчинення ОСОБА_4 «дій сексуального характеру», суд першої інстанції, дотримуючись стандарту доведення поза розумним сумнівом, з урахуванням конкретних дій, поведінки та мотивів обвинуваченого, які мали місце, як у момент вчинення відповідних дій, так і після, дійшов обґрунтованого висновку про те, що інкриміновані обвинуваченому дії, хоча і пов`язані з анальним проникненням у тіло потерпілого, проте вони не мають належної сексуальної натяку, бо мотив, яким керувався обвинувачений, який заподіяв шкоду статевій недоторканності потерпілого, не надав цим діям «сексуального характеру», за встановлених обставин не йдеться про дії направлені на збудження, або ж задоволення статевої пристрасті.

Переглянувши вирок, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, в частині кримінально правової кваліфікації дій засудженого, які є аналогічними доводам касаційної скарги сторони обвинувачення, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок суду першої інстанції без зміни, водночас констатував, що вчинені ОСОБА_4 дії, за спрямованістю умислу, не можуть розцінюватися як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість особи, адже під час судового розгляду не було доведено, що такі дії здійснювалися з метою задоволення статевої пристрасті.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками попередніх судів.

Слід зазначити, що якщо вчинене за спрямованістю умислу не розцінюється як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість потерпілої особи, то воно має розглядатися як злочин проти здоров`я або волі особи, як це було встановлено в суді першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому обґрунтовано перекваліфікувано дії засудженого ОСОБА_4 з ч. 5 ст. 152 на ч. 1 ст. 121 КК, оскільки внаслідок вчинених ним умисних дій потерпілому ОСОБА_5 було заподіяне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що підтверджується висновком експерта від 10 грудня 2019 року -24 грудня 2019 року № 042-2497-2019, яким встановлено, що у потерпілого виявлено проникаюче поранення живота: рана-розрив прямої кишки на 13 годинах умовного циферблата в діаметрі до 2 см на відстані 11-12 см від анального отвору, від якої відходить рановий канал направлений ззовні-досередини і вверх та рана-розрив прямої кишки на 19 годинах умовного циферблата, надрив гемороїдального вузла, що в клінічному перебігу потребувало проведення оперативного лікування (операції по типу Гартмана), тобто тілесні ушкодження, які, за критерієм небезпеки для життя, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

З огляду на вищезазначене, даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено, а касаційна скарга сторони обвинувачення не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3