Справа № 463/5607/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/664/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_11 ,

з участю прокурора ОСОБА_12 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_14 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_15 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бужанка, Лисянського району, Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 414 КК України до п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки та покладено, передбачені ст. 76 КК України обов`язки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 у виді домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишено без змін.

В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 відмовлено.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, 11 березня 2022 року ОСОБА_11 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та в цей же день направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , де відповідно до наказу командира №9 від 11.03.2022 останнього призначено на посаду бухгалтера (1 категорії) фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1039 від 17 листопада 2022 року «Про організацію і проведення стрільб зі стрілецької зброї автоматів АК-74, пістолетів ТТ та ПМ у військовій частині НОМЕР_1 » у військовій частині НОМЕР_1 на 19 листопада 2022 року у період з 09-00 до 18-00 год. було заплановано проведення занять з вогневої підготовки на військовому полігоні у кількості 70 військовослужбовців управління військової частини НОМЕР_1 , у тому числі із залученням особового складу фінансово-економічної служби. 18 листопада 2022 року до особового складу, який залучався до проведення занять з вогневої підготовки, в тому числі і до старшого солдата ОСОБА_11 , були доведені під розпис заходи безпеки під час проведення практичних вправ стрільб, прийняті заліки по знанню визначених вимог та оформлені відомості згідно вимог наказу Начальника Генерального штабу №160 від 17 квітня 2018 року «Про затвердження курсу стрільб зі стрілецької зброї і бойових машин», в яких останній розписався, тобто ОСОБА_11 був обізнаний з правилами поводження зі зброєю.

У день проведення занять, близько 07-45 год. 19 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_11 спільно з іншими військовослужбовцями фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , за вказівкою помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_7 , отримали в кімнаті зберігання зброї ящик зі зброєю та набоями №3 фінансово-економічної служби та принесли його в службовий кабінет №316, де приблизно у цей же час військовослужбовці фінансово-економічної служби отримали закріплену за ними зброю та набої до неї.

В порушення вимог ст.ст. 11, 13, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.14 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 червня 2005 року №359 з наступними змінами, ОСОБА_11 діючи необережно, із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, близько 08-10 год. 19 листопада 2022 року, перебуваючи у приміщенні службового кабінету №316 фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , не отримавши відповідного дозволу, взяв до рук зброю іншого військовослужбовця полковника ОСОБА_7 , а саме: пістолет НОМЕР_2 з приєднаним до нього магазином, у якому містились 8 набоїв калібру 7,62 мм та стоячи праворуч від потерпілого, який також перебував у вказаному приміщенні, не перевіривши наявність спорядженого магазину в пістолеті, здійснив його заряджання шляхом відведення затворної рами у крайнє заднє положення та вільного його повернення вперед дославши набій у патронник, тримаючи зброю у правій руці, повернувся у напрямку полковника ОСОБА_7 , після чого, внаслідок порушення правил поводження зі зброєю та власної необережності, натиснув на спусковий гачок і здійснив один постріл з пістолету НОМЕР_2 у бік останнього, унаслідок чого ОСОБА_7 отримав тілесне ушкодження у вигляді вогнепального кульового проникаючого сліпого поранення живота, що заподіяло смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 покликається на те, що вирок суду ухвалено із неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду викладені у вироку, в тому числі щодо наявності щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення і про передачу потерпілим зброї обвинуваченому, не відповідають, фактичним обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_16 обставин вчинення кримінального правопорушення та заперечення окремих фактів, що, на переконання апелянта, свідчить про намагання уникнути відповідальності.

Вважає, що вибачення обвинуваченого перед потерпілими носить формальний характер.

Окрім цього наголошує, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання із випробовуванням, суд не врахував, що ОСОБА_16 вчинив тяжкий злочин в умовах воєнного стану, пов`язаний із порушенням правил поводження зі зброєю у день проведення навчальних стрільб, натомість, мав досконало володіти правилами поводження, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки злочину, а відтак, застосування випробовування не сприятиме запобіганню вчиненню нових злочинів.

Також акцентує, на наявності невідворотних наслідків у виді смерті полковника ОСОБА_7 .

Зазначає, що ухвалюючи вирок, суд не взяв до уваги позицію потерпілих та їх представника щодо строку покарання і відбування такого в умовах ізоляції від суспільства і відмовляючи у задоволенні цивільних позовів, не врахував висновку Верховного суду, відображеного у Постанові від 19 вересня 2023 року по справі № 446/1959/20 про те, що стаття 1172 ЦК не передбачає, що відповідальність настає лише у разі добросовісного і правильного виконання працівником своїх службових обов`язків.

Покликається на те, що відповідач військова частина НОМЕР_1 не запобігла безвідповідальному, халатному зберіганню, транспортуванню та використанню зброєю обвинуваченим. Стверджує, що видача зброї проводилася із порушенням Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України.

Просить допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідити позови і документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України і призначити покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Цивільні позови задоволити.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 покликається на те, що вирок суду ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст. 414 КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Вважає безпідставним висновок місцевого суду про визнання вини обвинуваченим, наявність обставин, які пом`якшують покарання та необґрунтованим рішення в частині можливості виправлення ОСОБА_11 без ізоляції від суспільства і вирішення цивільного позову.

Акцентує, що формально повідомляючи суд про щире каяття ОСОБА_11 продовжував заперечувати, що саме його дії, якими він порушив правила поводження зі зброєю внаслідок своєї легковажності, стали причиною смерті потерпілого ОСОБА_7 .

Також наголошує, що судом не враховані невідворотні наслідки у виді смерті полковника ОСОБА_7 , сім`я якого тяжко переживає втрату чоловіка та батька.

Зазначає, що ухвалюючи вирок, суд не врахував позицію потерпілих і їх представника, які вважали, що ОСОБА_11 має відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі, та залишив поза увагою думку сторони обвинувачення, яка в судових дебатах просила призначити останньому покарання у виді позбавлення волі, оскільки не вбачала підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Не погоджується з судовим рішенням і в частині вирішення цивільних позовів, оскільки порушення обвинуваченим ОСОБА_11 правил поводження зі зброю, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_7 відбулося під час несення військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , у службовий час, готуючись до навчальних стрільб, відповідно до наказу командира військової частини, однак місцевий суд на вказані обставини належної уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, при цьому не врахувавши висновку Верховного суду, відображеного у постанові від 19.09.2023 по справі № 446/1959/20.

Просить повторно дослідити докази в провадженні, допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідити позови, документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити останньому за ч.2 ст. 414 КК України покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Скасувати вирок в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ухвалити в цій частині новий вирок, яким задоволити повністю заявлений позов про стягнення з військової частини НОМЕР_1 заподіяної моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 , вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав невідповідності такого тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також, у зв`язку необґрунтованим рішення про відмову в задоволенні цивільного позову.

Зазначає, що твердження суду про повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_11 , його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам.

Акцентує на недоведеності факту передачі обвинуваченому ОСОБА_11 . пістолета ОСОБА_7 .

На переконання апелянта, враховані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_11 покарання є необґрунтованими, а тому рішення про можливість застосування ст. 75 КК України є безпідставним.

Наголошує, що потерпілі просили суд призначити обвинуваченому максимальний строк позбавлення волі по інкримінованій статті, а прокурор у виді чотирьох років позбавлення волі.

Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_11 вчиняючи злочин, не тільки порушив положення Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також правила поводження зі зброєю, за що він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів можливого виправлення обвинуваченого внаслідок застосованого до нього покарання.

Стверджує про підвищений ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, так як обвинувачений вчинив тяжкий злочин пов`язаний із порушення правил поводження зі зброєю в умовах воєнного стану, натомість, він мав досконало володіти правилами поводження з такою, а подальше проходження військової служби за мобілізацією у військовій частині забезпечує доступ обвинуваченого ОСОБА_11 до зброї, що несе в собі ризик повторення ним аналогічного діяння у майбутньому.

Також, апелянт покликається на те, що рішення про відмову в задоволенні позову не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та постановлено буз врахування висновку Верховного суду, відображеного у п.23 Постанови від 19 вересня 2023 року по справі №446/1959/20.

Акцентує, що суд у вироку зазначає про наявність у Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_11 службових відносин.

Наголошує, що саме служба в ЗСУ (внаслідок мобілізації) обумовила право та можливість доступу обвинуваченого ОСОБА_11 до зброї, оскільки володіння та користування бойовою вогнепальною зброєю за інших обставин він не мав права (дозволу).

Просить повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оголосити заявлені цивільні позови, дослідити документи, з яких вбачаються службові відносини між обвинуваченим ОСОБА_11 та військовою частиною НОМЕР_1 , а також фактичні дані щодо підстав та порядку видачі обвинуваченому 19.11.2022 зброї, а саме: наказ №1039 від 17.11.2022 по військовій частині НОМЕР_1 «Про організацію і проведення стрільб зі стрілецької зброї, автоматів АК-74, пістолетів ТТ та МП у військовій частина НОМЕР_1 (т.2 а.с. 33-36); відомість складання заліку зі знань вимог безпеки під час проведення занять з вогневої підготовки 19.11.2024 (т.2. а.с. 38, 41); витяг з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №9 від 11.03.2022 про прийом ОСОБА_11 на військову службу (т.2 а.с. 45); матеріали службового розслідування по в/ч НОМЕР_1 розпочатого 19.11.2022 та завершеного 30.11.2022, а саме що знаходяться в т.2 на аркушах 51-58 (акт службового розслідування), аркуш 76 (Відомість видачі зброї), 85-86 (Пояснення ОСОБА_11 надане 19.11.2022 в ході службового розслідування); вступну та резолютивну частину Висновку експерта №КСЕ-19/114-23/21097- Бл від 09.03.2023 (т.2 а.с. 150, 157); вступну та резолютивну частину Висновку експерта №КСЕ-19/114-22/21097- БД від 20.04.2023 (т.2 а.с. 160, 164); документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно ОСОБА_11 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст. 414 КК України покарання у виді шести років позбавлення волі.

Скасувати вирок в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині новий вирок, яким задоволити заявлений позов про стягнення з військової частини НОМЕР_1 заподіяної моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, вважає, що вирок суду в частині застосування судом звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке явно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

Зазначає, що судом не враховано підвищеної суспільної небезпеки вчиненого правопорушення.

Наголошує, що в умовах воєнного стану, дії, що призводять до небойових втрат в тилу, сприяють демотивації суспільства, окрім цього, уникнення покарань правопорушниками можуть деморалізувати військовослужбовців, членів їх сімей та інших громадян.

Акцентує, що обвинувачений вини не визнав, а тому звільнення від відбування покарання не сприятиме його виправленню і не може забезпечити запобігання вчиненню злочинів даної категорії як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Вважає, що недотримання судом вимог ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості та вмотивованості рішення призвело до формального відхилення доводів прокурора та до невірної оцінки особи обвинуваченого, що має наслідком призначення покарання, яке не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України і не може забезпечити превентивної функції.

Просить скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року у частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На вищезазначені апеляційні скарги в частині вирішення цивільних позовів, представник цивільного відповідача Військової частини ОСОБА_17 подав заперечення в якому зазначає про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції з цього приводу.

Крім цього наголошує, що військова частина НОМЕР_1 здійснює свою діяльність відповідно до вимог законодавства України і не має повноважень держави отримувати кошторисні призначення для відшкодування (компенсації) будь-яких розмірів моральної шкоди, яка завдана потерпілому не військовою частиною НОМЕР_1 .

Акцентує, що такі витрати несе Державна казначейська служба.

Покликається на те, що весь розмір моральної шкоди, враховуючи тягар відповідальності повинен бути покладеним виключно на обвинуваченого ОСОБА_11 .

Звертає увагу, що враховуючи зміст Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» а також зміст інших нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок виплат у випадку смерті військовослужбовців, держава вже передбачила порядок здійснення виплат та максимальні розміри виплат за рахунок бюджету України родичам померлого, а тому військова частина НОМЕР_1 та держава в цілому не може нести додатковий фінансовий тягар та бути основним та/або спільним «цивільним відповідачем» за вчинення дій будь-якого військовослужбовця, який навмисно чи з необережності завдав смерть побратиму.

Просить апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 в частині оскарження відмови в задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 відхилити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_11 в частині відмови в задоволенні цивільних позовів залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої ОСОБА_6 , яка підтримала свою та прокурора апеляційні скарги, а представника адвоката ОСОБА_9 не підтримала, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та виступ його представника адвоката ОСОБА_14 , які підтримали свою апеляційну скаргу та частково апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а представника адвоката ОСОБА_9 не підтримали, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а інші лише в частині застосування положень ст. 75 КК України, щодо вирішення цивільних позовів поклався на розсуд суду, виступ представника цивільного відповідача ОСОБА_13 про заперечення доводів апеляційних скарг в частині цивільних позовів, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_15 про заперечення апеляційних скарг і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг, апелянти покликаються на невідповідність призначеного ОСОБА_11 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, в тому числі і у зв`язку із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, окрім цього, потерпілі та їх представник зазначають про безпідставність відмови судом першої інстанції в задоволенні цивільних позовів. Окрім цього, потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст. 414 КК України, стверджують про недоведеність факту передачі обвинуваченому ОСОБА_11 . пістолета ОСОБА_7 і вважають, що саме легковажне поводження обвинуваченого ОСОБА_11 зі зброєю, стало причиною смерті потерпілого ОСОБА_7 у зв`язку з чим, заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України, тобто у порушенні правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом, викладених у вироку та що визнається обвинуваченим і ним не оспорюються, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, логічно пов`язаними між собою, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана у відповідності до вимог ст. 94 КПК України об`єктивна оцінка, а відтак, безпідставними є клопотання про необхідність повторного дослідження ряду доказів, виходячи з положень ч.3 ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції.

На переконання колегії суддів, повторне дослідження доказів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, №51-297км19, № 51-1139км18).

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим, згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка згідно положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання, обираючи між законними альтернативами, керуючись поняттям судового розсуду, з огляду на обставини справи та другорядну роль кари як мети покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, одружений, на його утриманні двоє дітей 2007 та 2015 р.н., проходить військову службу за мобілізацією у військовій частини НОМЕР_3 і по місцю служби та проживання характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, призначив таке в межах санкції ч.2 ст. 414 КК України, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, і всупереч доводам апеляційних скарг, підставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, навівши у вироку переконливі мотиви на підтвердження прийнятого рішення.

Таким чином, колегія суддів об`єктивно констатує, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на переконання колегії суддів, застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_11 інституту, так званого умовного звільнення, не суперечить загальним засадам призначення покарання і забезпечить досягнення його мети.

Отже, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування чи зміни вироку місцевого суду в цій частині.

Окрім цього, на думку колегія суддів, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Якщо в кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов, то у такому випадку він є обов`язковим предметом судового розгляду.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників.

Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу.

Однак, не завжди справа порушується належним позивачем, а в якості відповідача залучається належний відповідач.

У момент порушення справи не завжди відомо, чи є позивач суб`єктом права, чи порушене його право, чи є порушником права саме та особа, на яку вказує позивач. Тому позивача і відповідача в момент порушення справи вважають можливими суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтування позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається зі змісту позовних заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вимоги про відшкодування моральної шкоди цивільні позивачі пов`язували з тим, що внаслідок протиправних дій військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_11 , який проходив службу у в/ч НОМЕР_1 , настала смерть полковника ОСОБА_7 .

Разом з тим, позовні заяви не містять обставин, що свідчили б про вину або протиправність діянь посадових осіб чи самої військової частини НОМЕР_1 , а відтак, і необхідності застосування судом ст. 1172 ЦК України, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, постріл обвинувачений, внаслідок якого загинув потерпілий ОСОБА_7 , ОСОБА_11 здійснив із закріпленої за потерпілим вогнепальної зброї, а саме пістолета моделі «ТТ» кал. 7,62 х 25 мм (ТТ), № НОМЕР_4 , тобто із зброї, що до виконання обвинуваченим своїх військових обов`язків не мала відношення.

Враховуючи вищезазначене, з огляду на те, що позовні вимоги пред`явлено до в/ч НОМЕР_1 , яка у даному конкретному випадку не несе відповідальність за шкоду завдану обвинуваченим, до якого такі не пред`являлись, колегія суддів вважає об`єктивним, обґрунтованим та належним чином мотивованим висновок місцевого суду про відмову в задоволенні цивільних позовів.

Відтак наведене, на переконання колегії суддів, спростовує доводи потерпілих та їх представника щодо належності суб`єктного складу за пред`явленим позовом, а тому доводи апелянтів в цій частини є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно ОСОБА_11 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4