Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000381 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 8 липня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду інформаційній безпеці України, що виразилось у наданні іноземній державі, іноземній організації та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, за наступних обставин.

Так, в період з 17 травня 2014 року по 22 липня 2021 року ОСОБА_7 , будучи обізнаним про збройну агресію Російської Федерації проти України, реалізуючи умисел на вчинення дій на шкоду інформаційній безпеці України, а саме, надання Російській Федерації, її організаціям та представникам активної допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, здійснення агресивного інформаційного впливу та деструктивної пропаганди, на виконання їхніх завдань готував і надсилав для публікації статті антиукраїнського характеру, які в подальшому під його авторством розміщувались в мережі Інтернет на сайтах "Альтернатива", "Русская народная линия", "Фонд стратегической культуры", "Одна Родина", що перебувають у вільному доступі необмеженої кількості користувачів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2024 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 05.09.2024 включно без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що згідно з п.1 ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, жодна з обставин нібито вчинення ОСОБА_7 злочину не встановлена і обвинувачення ґрунтується виключно на висновку експерта, згідно з яким в наданих на дослідження статтях міститься негативна, упереджена, тенденційна інформація (дискредитація України як держави в цілому, її внутрішнього та зовнішньополітичного курсу, дискредитація держави в цілому, представників чинної влади, їхніх рішень, дій). Таке формулювання обвинувачення, як стверджує захисник, прямо вказує на нехтування досудовим розслідуванням і прокурором ст.15 Конституції України, яка проголошує, що суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Також прокурор не зазначає, яким законом визначено ознаки загрози в інформаційній сфері. У той же час, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення принципу юридичної визначеності (справа "Барановський проти Польщі"). Крім того, звертає увагу, що країна-агресор Російська Федерація до 2020 року проголошувалася стратегічним партнером України згідно із Стратегією національної безпеки України і тоді ж діяв Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Що стосується висновку експерта СБУ, то згідно з ч.2 ст.69 КПК України не можуть бути експертами особи, що перебувають у службовій або іншій залежності від сторін кримінального провадження, а матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій, на які прокурор посилається в клопотанні, не встановлено обставини правопорушення.

Наполягає на тому, що у клопотанні прокурор формально перераховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, без конкретизації, яким чином вони стосуються ОСОБА_7 З приводу ризику переховування вказує, що в монастирі, де був затриманий обвинувачений, він не переховувався, тому що видалився до обителі ще за два місяці до того, як був оголошений у розшук. Ризики знищити, сховати або спотворити речові докази, незаконно впливати на свідків та потерпілого, перешкодити кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення відсутні. З моменту затримання та проведення обшуків в його помешканні ОСОБА_8 спротиву не чинив, добровільно давав показання, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, дружину, яка страждає на тяжке захворювання і є інвалідом третьої групи, двох доньок, постійне місце проживання в м. Києві, утримує батьків похилого віку, у 2018 році переніс складне хірургічне втручання і потребує щорічної реабілітації, а на даний час має проблеми з ходою.

З огляду на викладене вважає, що ухвала суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати застосований до нього запобіжний захід і цитує негативні висловлювання по відношенню до держави Україна, як він стверджує, Головнокомандувача та Президента України, який, на відміну від нього, не притягується до кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційні скарги і просив їх задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КК України, переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, і дійшов висновку, що тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність обґрунтованої підозри, про відсутність у діях ОСОБА_7 , який здійснював медійну діяльність, складу кримінального правопорушення, а так само давати оцінку доказам, які він вважає недопустимими. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, інформація в клопотанні та в обвинувальному акті, а саме, обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з посиланням на перелік доказів можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" є обґрунтованою підозрою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа "Панченко проти Росії").

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа "Бекчиєв проти Молдови").

Суд врахував ступінь тяжкості та обставини кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , здійснення ним тривалої діяльності в період збройної агресії Російської Федерації проти України, покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, а саме, позбавлення волі на строк від 12 до 15 років, що обвинувачений усвідомлює. Також суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 протягом 5 місяців переховувався від органу досудового розслідування в монастирі в с. Бортничі, де і був затриманий, не з`являючись ні за місцем реєстрації, ні за місцем проживання.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч доводам захисника у клопотанні прокурора відсутні посилання на ризики знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні.

Що стосується посилань на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, а саме, наявність у нього родини й утриманців, постійного місця проживання в м. Києві, то вони ніяк не узгоджуються з процесуальною поведінкою обвинуваченого, який, як вбачається з апеляційної скарги захисника, в монастирі задумувався над шляхом чернецтва та не знав про оголошення у розшук, бо зв`язок із зовнішнім світом обірвав.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 8 липня 2024 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3