Справа № 446/1950/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/773/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із випробовуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 100000 гривень.

Вирішено питання про речові докази, арешт майна та процесуальні витрати.

За вироком суду, ОСОБА_7 14.07.2022, о 15:11 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним автодорогою Н-17, сполученням «Львів-Луцьк», що по вул. Федьковича м. Кам`янка-Бузька Львівського району Львівської області на перехресті з автодорогою по вул. Незалежності м. Кам`янка-Бузька, у напрямку до м. Луцьк, порушив вимоги Розділу 1 п.1.5. Розділу 2 п.п.2.3 б), д); Розділу 10 п.10.1; Розділу 12 п.12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він, керуючи транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не застосував своєчасно екстреного гальмування свого автомобіля з моменту виникнення небезпеки для його руху у вигляді велосипедиста, а продовжив рух і змінив напрямок руху ліворуч, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу для руху на якій зіткнувся із електровелосипедом марки «Силач», під керуванням ОСОБА_11 , який пересікав проїздну частину дороги з права на ліво відносно траєкторії руху автомобіля в межах перехрестя. У результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , велосипедист ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми голови та грудної клітки у вигляді 2 ран, 2 саден, 1 синця та обличчі та безперервного виділення крові з правого слухового ходу ознаки перелому кісток основи черепа, ділянки осадження на лівій половині грудної клітки та порушення цілісності 6-10 ребер зліва, від яких помер на місці пригоди. Порушення вище вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали смертю потерпілого ОСОБА_11 ..

Таким чином ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог КПК та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Заперечує наявність підстав для застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання і судом застосування цієї норми закону не мотивовано.

Наголошує, що з часу події пройшло майже 2 роки, проте обвинувачений навіть частково не відшкодував шкоду потерпілій. Дана обставина ставить під сумнів визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття.

Звертає увагу, що тяжкі наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Позитивні характеристики ОСОБА_7 мають формальних характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і вчиненого ним кримінального правопорушення.

Наголошує на позиції потерпілої, яка просила суд призначити покарання ОСОБА_7 пов`язане із ізоляцією від суспільства.

Крім цього, прокурор вказує, що суд безпідставно не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Висновок суду про те, що транспортний засіб є єдиним джерелом його доходу жодними доказами не підтверджено, а згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_7 не працює.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів та просив таку задоволити.

Представник потерпілої при вирішенні апеляційної скарги послалась на розсуд суду, при цьому вказавши, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілій завдану шкоду на суму 100000 грн., через що потерпіла не має до обвинуваченого претензій, про що подала письмову заяву до апеляційного суду.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги прокурора як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційному порядку не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно поданої апеляційної скарги прокурор вважає, що обвинуваченому за вчинений злочин слід призначити і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Також не погоджуються із звільненням обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно матеріалів справи суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у психіатричному та наркологічному закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, одна з яких має інвалідність з дитинства, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Всупереч апеляційним доводам прокурора про наявність сумнів щодо щирого каяття обвинуваченого, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про наявність такої обставини.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. При цьому, колегія суддів враховує, що внутрішнє психічне ставлення особи до своїх дій може змінитись у будь який час та призвести до щирого розкаяння особи у вчиненому нею діянні.

Як вбачається з матеріалів справи під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю та надав згоду на судовий розгляд у порядку ч.3 ст.349 КПК України. Також обвинувачений повністю визнав цивільний позов потерпілої, зазначивши, що готовий сплатити усю суму, однак частинами, оскільки не може всю суму оплатити повністю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно визнав наявність у обвинуваченого щирого каяття та врахував цю обставину як таку, що пом`якшує покарання.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілій завдану шкоду на суму 100000 грн., через що потерпіла не має до обвинуваченого претензій, про що подала письмову заяву до апеляційного суду від 29.08.2024 року.

При цьому, колегією суддів не встановлено обставин призначення обвинуваченому за вчинений злочин основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, тобто у меншому розмірі, а ніж призначив йому суд першої інстанції, як просять у своїх апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілого.

Перевіривши апеляційні доводи щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно оскаржуваного вироку, своє рішення про не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд першої інстанції мотивував даними про особу обвинуваченого та його поведінку, з урахуванням обставин вчиненого правопорушення та пояснень обвинуваченого, зокрема, про те, що на його утриманні троє неповнолітніх дітей, одна з яких інвалід з дитинства, а транспортний засіб ним використовується в робочих цілях та є єдиним джерелом його доходу.

Водночас, колегія суддів визнає обґрунтованими апеляційні доводи прокурора про недоведеність того, що транспортний засіб обвинуваченим використовується в робочих цілях та є єдиним джерелом його доходу.

Колегією суддів встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази того, що обвинувачений ОСОБА_7 взагалі працює, а відтак і використовує транспортний засіб в робочих цілях.

Більше того, як в обвинувальному акті, так і у вступній частині оскаржуваного вироку зазначено про те, що обвинувачений не працює.

Таким чином, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, тяжкі наслідки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, слід призначити і додаткове покарання, передбачене санкцією цієї статті, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Водночас, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, згідно матеріалів справи ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, вчинених з необережності, і будь яких даних про те, що він до вчинення інкримінованого йому злочину, а також після його вчинення, допускав порушення Правил дорожнього руху матеріали справи не містять.

Також, варто зважити і на інші дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у психіатричному та наркологічному закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, одна з яких має інвалідність з дитинства.

При цьому, згідно наявної у матеріалах справи досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінальної правопорушення, а також ризик його небезпеки для суспільства оцінюються як низькі і орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі (а.с. 57-58).

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні достатні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Як передбачено п.3 ч.1 ст.407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок.

Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи наведене, те, що під час апеляційного розгляду було встановлено підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України окрім основного покарання у виді позбавлення волі і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання слід скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Таким чином апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 420, 426, ч.15 ст.615 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробовуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: