УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 198/549/16-к

провадження № 51-2878ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2024 року стосовно виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_4 - без змін.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненого за наступних обставин:

14 травня 2016 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку i координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , рухався по дорозі П`ятихатки - Преображенка у Юр`ївському районі Дніпропетровської області від села Новостроївка у напрямку села Чаплинка, здійснюючи перевозку пасажирів, серед яких на задньому сидінні зліва перебував ОСОБА_6 .

У ході руху, водій ОСОБА_4 не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити у межах видимості у напрямку руху причіпний пристрій - культиватор навісний «КПЕ-З.8», габарити якого були висвітлені задніми спецфарами встановленими на тракторі «МТЗ-80», реєстраційний номер НОМЕР_3 (за свідоцтвом про реєстрацію машини «СПС-4.2»), який під керуванням водія ОСОБА_7 , рухався у зустрічному напрямку, не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху, об`їзду перешкоди, не маючи жодних перешкод технічного i фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, продовжив рух далі, наближаючись до трактора «МТЗ-80» з культиватором навісним «КПЕ-3.8», водій якого виявивши зустрічний транспортний засіб зупинився у правого краю проїзною частини.

В подальшому ОСОБА_4 , несвоєчасно виявивши попереду по ходу його руху перешкоду у вигляді культиватора навісного «КПЕ-3.8» встановленого на тракторі «МТЗ-80», застосував несвоєчасний маневр зміщення керованого автомобіля «ВАЗ-2107» вправо, у ході якого на 4 км+400 м вказаної дороги допустив зіткнення лівою передньою частиною автомобіля «ВАЗ-2107» з лівою боковою частиною культиватора навісного «КПЕ-3.8» встановленого на тракторі «МТЗ-80».

Своїми діями водій ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.9 а), 12.3 Правил дорожнього руху, що призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пасажир автомобіля «ВАЗ-2107» ОСОБА_6 був смертельно травмований.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані органом досудового розслідування за частиною 2 статті 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Місцевий суд на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14 травня 2016 року та відеозапису до нього, протоколу огляду місця події від 14 травня 2016 року, висновків судово-медичних експертиз №290 від 30 травня 2016 року, №164/28 від 01 липня 2016 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 16 червня 2016 року, висновків експертів судових автотехнічних, транспортно-трасологічних експертиз №5/10.1-588 від 02 серпня 2016 року та №235/237/17 від 11 квітня 2017 року, висновку експерта комплексної комісійної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №10.1/10.4/888/889/4622/4623-17 від 02 березня 2018 року, показань судових експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , показань обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_17 , інших документів дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 в інкримінованому злочині.

Прокурор, не погодившись із виправдувальним вироком, оскаржив його в апеляційному порядку.

За наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначила, що місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дійшов обґрунтованих висновків про те, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено, що в діях ОСОБА_4 наявна невідповідність вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, які перебували у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, а відтак не знайшов правових підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги прокурора.

Залишаючи вирок місцевого суду без змін, апеляційний суд не встановив порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вищевказані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог указує на невмотивовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Зазначає, що судом першої інстанції не усунуто суперечностей між показаннями свідків та не зрозуміло, які показання свідків суд прийняв до уваги. Також стверджує, що апеляційний суд у порушення вимог статті 419 КПК, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора, ухвалу належним чином не мотивував.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

За приписами статті 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до частини 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги прокурора в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень частини 1 статті 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі статтею 62 Конституції України, положеннями статті 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі «Барбера, Мессегеі Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1988 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог статті 91 КПК у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом статті 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого у цьому кримінальному провадженні, на думку судів першої та апеляційної інстанції, зроблено не було.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши докази відповідно до статті 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, не знайшло свого підтвердження, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що зазначене кримінальне правопорушення вчинене останнім.

Спростовуючи доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не було усунуто ряд суперечностей в показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 та не наведено у вироку, які саме показання судом були прийняті до уваги, та чому він надав перевагу одним показанням, відкинувши інші, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції в ході судового провадження були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , які показали, що не можуть точно сказати/не пам`ятають, що негабаритний вантаж культиватор навісний «КПЕ-3.8» освітлювався/не освітлювався задніми фарами трактору «МТЗ-80», чи рухався/стояв трактор в момент удару, чи виступав/не виступав на зустрічну смугу культиватор в момент/після ДТП. Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 дав аналогічні показання, проте точно зазначив, що трактор рухався в момент зіткнення з автомобілем.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 надали показання, що не мають впевненості, що бачили трактор «МТЗ-80» в нерухомому стані після зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2107», свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 вказали, що видимість негабаритного вантажу культиватора навісного «КПЕ-3.8» складала від 1,5 м до 50 м, свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_13 дали показання, що негабаритний вантаж культиватор навісний «КПЕ-3.8» не освітлювались задніми фарами трактору «МТЗ-80».

Вказаним показанням у мотивувальній частині судового рішення надано відповідну оцінку. Позиція прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції мав усунути розбіжності в показаннях цих свідків, наданих ними на стадії досудового розслідування, з показаннями фактично отриманими в ході судових проваджень, суперечить вимогам статті 23 КПК, оскільки суд при розгляді справи приймає до уваги та оцінює лише ті показання свідків, які були отриманні ним в ході безпосереднього допиту в судовому засіданні, що і було зроблено місцевим судом.

Стосовно відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 апеляційний суд зазначив, що як вбачається із матеріалів справи, з березня 2018 року по грудень 2024 року, тобто, на протязі 6 років поки слухалась дана справа в судах першої та апеляційної інстанціях, сторона обвинувачення, маючи в розпорядженні висновки судових автотехнічної, транспортно-трасологічної експертиз №5/10.1-588 від 02 серпня 2016 року та №235/237/17 від 11 квітня 2017 року, та комплексної комісійної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз №10.1/10.4/888/889/4622/4623-17 від 02 березня 2018 року, клопотання про проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не заявляла.

Більш того, як зазначила колегія суддів апеляційного суду, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що у задоволені клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 постановою органу досудового розслідування від 26 серпня 2016 року було відмовлено, тобто, сторона обвинувачення не вважала за необхідне з метою повного, об`єктивного досудового розслідування та надання можливості всім учасникам кримінального провадження користуватись своїми процесуальними правами, зокрема, стороні захисту, провести дану слідчу дію.

Під час нового судового розгляду, після скасування попереднього виправдувального вироку суду першої інстанції, клопотанням від 20 жовтня 2023 року прокурором було фактично визнано, що не всі вихідні дані малися в розпорядженні учасників кримінального провадження, задля встановлення обставин ДТП, а як встановлено нормами діючого кримінального процесуального законодавства України - обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого тлумачаться на користь обвинуваченого.

Положення частини 4 статті 333 КПК передбачають, що під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування. Суд відмовляє в задоволенні клопотання прокурора, якщо він не доведе, що слідчі (розшукові) дії, про проведення яких він просить, не могли бути проведені під час досудового розслідування через те, що не були і не могли бути відомі обставини, які свідчать про необхідність їх проведення.

Тобто, під час досудового розслідування, сторона обвинувачення не вважала за необхідне проводити слідчий експеримент за участі ОСОБА_4 з метою встановлення обставин ДТП, а на стадії нового судового провадження, після встановлення судом першої інстанції недостатності доказів для беззаперечного доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за частиною 2 статті 286 КК, прокурор дійшов висновку про необхідність провести даний слідчий експеримент, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про недобросовісне виконання органом досудового розслідування вимог статті 22 КПК.

Також, колегія суддів апеляційного суду не погодилась із позицією прокурора щодо проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 із транспортними засобами з аналогічними технічними характеристиками, якщо під час судового розгляду, за ухвалою суду, досліджувались транспортні засоби, які були безпосередньо задіяні водіями під час ДТП і які у встановленому порядку, були передані на відповідальне зберігання, окрім культиватора навісного, який є ключовим речовим доказом і був знищений внаслідок неналежного зберігання його свідком ОСОБА_7 , що ніким із учасників судового провадження, в тому числі, прокурором не заперечується.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що в клопотанні прокурора і експертному висновку №10.1/10.4/888/889/4622/4623-17 від 02 березня 2018 року та обвинувальному акті, наявні різні поняття культиватора навісного «КПЕ-3.8», а саме: негабаритний вантаж культиватор навісний «КПЕ-3.8» та причіпний пристрій культиватор навісний «КПЕ-3.8», відповідно, що має суттєве значення при вирішенні питання які пункти Правил дорожнього руху розповсюджуються на негабаритний вантаж, а які на причіпний пристрій.

Додатково колегією суддів апеляційного суду зауважено, що під час виїзного судового засідання, місцевим судом встановлено, що культиватор відремонтовано, тобто речовий доказ змінив свою форму, яку мав після ДТП, а свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , дали показання, що культиватор, який прийняв участь в ДТП має марку «КПН-4.2», де цифра 4.2 означає ширину в метрах, захвату культиватора, отже є наявна різниця між культиватором шириною 3,8 м та 4,2 м, яку не можливо усунути за допомогою слідчого експерименту, проте ширина культиватора істотно впливає на видимість з місця водія, при увімкнених чи вимкнених задніх фарах трактора, та впливає, чи виступав на зустрічну смугу, чи не виступав на зустрічну смугу культиватор в момент ДТП.

Оскільки вказані суперечності в обвинувальному акті за час розгляду справи судами першої, апеляційної та новому розгляді першої інстанцій не усунуті, а з часу ДТП минуло більше семи років, доручати проведення слідчих дій за таких обставин, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, не було доцільним, а тому відмову у задоволенні даного клопотання прокурора в ході судового провадження, колегія суддів уважала обґрунтованою та відповідною фактичним обставинам, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Стосовно посилання прокурора у касаційній скарзі на позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 128/3780/16, колегія суддів цілком погоджується з нею, проте, до обставин даного кримінального провадження вона є дещо нерелевантною з огляду на те, що у матеріалах кримінального провадження є два первісних висновка експертів, які містять протилежні результати досліджень. Судом першої інстанції здійснені заходи на усунення протиріч між ними, у тому числі шляхом допиту експертів. Однак, обидва експерта зазначили, що суперечності у висновках проведених ними експертиз виникли у зв`язку з наданням експертам різних вихідних даних щодо обставин ДТП.

Експерти, які проводили комплексну комісійну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу дійшли висновку про недостатність об`єктивно підтверджених вихідних (принаймні, відповідаючи на 1 та 2 питання поставлені їм).

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_8 підтвердив результати проведеної комплексної комісійної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №10.1/10.4/888/889/4622/4623-17 від 02 березня 2018 року і зазначив, що даних для встановлення невідповідності дій обвинуваченого ОСОБА_4 . Правилам дорожнього руху України, які б знаходилися у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП, не вистачає.

Відсутність достатньої кількості об`єктивно підтверджених вихідних даних не надала можливості місцевому суду встановити за кримінально-правовими правилами оцінки (про що йде мова у постанові Верховного Суду, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі) необхідний причинний зв`язок, який існував між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознаку об`єктивної сторони.

У такому випадку колегія суддів уважає правильним застосування судом першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, положень статті 62 Конституції України та статті 17 КПК.

Отже, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і такими, що за змістом відповідають вимогам статті 370 КПК.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, у ній зазначені усі доводи прокурора, на які він посилався в апеляційній скарзі, та наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувалися під час постановлення рішення, що відповідає вимогам статті 419 КПК.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень стосовно виправдання ОСОБА_4 судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування цих судових рішень за доводами, наведеними в касаційній скарзі прокурора, не вбачається.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2024 року стосовно виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3