Справа № 158/2147/24 Провадження №11-кп/802/615/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000471 від 17 травня 2024 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 липня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , громадянки України, з вищою освітою, непрацюючу, не одружену, раніше не судиму,

визнанно винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, ч.1 ст.357 КК України, та призначено їй покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.1 ст.357 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного їй покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 16.05.2024 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, перебуваючи на АДРЕСА_3 на дорозі знайшла банківську картку (з безконтактною технологією проведення платежів), емітентом якої є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_10 , яка відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про інформацію», ч.4 ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про платіжні послуги» та примітки до ст.358 КК України є офіційним документом, в ході чого у ОСОБА_7 виник умисел на її привласнення та корисливий мотив на таємне викрадення з банківського рахунку грошових коштів. Привласнивши банківську картку, ОСОБА_7 не вчинила жодних дій щодо встановлення власника картки чи її повернення, а покинула місце вчинення кримінального правопорушення та пішла до магазину.

Крім того, 16.05.2024 року в період часу з 11 години 43 хвилини по 11 годину 47 хвилин, ОСОБА_7 , не володіючи інформацією про персональний ідентифікаційний номер платіжної картки (пін-код), встановлений на останню для ідентифікації держателя спеціального платіжного засобу під час здійснення операцій з її використанням, діючи в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, маючи у користуванні раніше знайдену банківську картку, емітентом якої є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_10 , таємно викрала з банківського рахунку ОСОБА_10 грошові кошти на загальну суму 815,48 гривень, розпорядившись ними на власний розсуд шляхом безконтактного розрахунку за товари у магазині «Shelton CITY», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 на суму 24 гривні та 298,22 гривень; у магазині «Євродім», який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , на суму 359 гривень та 44 гривні; у магазині «Shelton CITY», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 на суму 37,26 гривень, 33 гривень та 20 гривень, здійснивши сім транзакцій через POS-термінал у вказаних магазинах, спричинивши майнову шкоду ОСОБА_10 на загальну суму 815,48 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України, а саме привласнення офіційного документу з корисливих мотивів.

Крім того, ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану (а.с.42-44).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченої, апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом Закону України Про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Вказує на те, що відповідно п.4-1 ч.1 до ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024 року, який набрав чинності 09.08.2024 року установлено, що адміністративним правопорушенням передбаченим, статтею 51 КпАП України, є дрібна крадіжка, якщо вартість чужого викраденого майна не перевищує 3028 гривень.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України за таємне викрадення в умовах воєнного стану 16.05.2024 року грошових коштів ОСОБА_10 на суму 815,48 гривень підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині - закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У зв`язку із цим із мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку слід виключити вказівку про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, а також щодо застосування ст.ст.75, 76 КК України.

Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2024 року про засудження ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України за епізодом таємного викрадення в умовах воєнного стану 16.05.2024 року грошових коштів ОСОБА_10 , на суму 815,48 гривень, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України ухвалою закрити кримінальне провадження за ч.4 ст.185 КК України за епізодом таємного викрадення в умовах воєнного стану 16.05.2024 року грошових коштів ОСОБА_10 на суму 815,48 гривень.

Матеріали за фактом таємного викрадення в умовах воєнного стану 16.05.2024 року грошових коштів ОСОБА_10 на суму 815,48 гривень скерувати в органи Національної поліції для вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності.

Із мотивувальної та резолютивної частини вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2024 року виключити вказівку про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, а також щодо застосування ст.ст.75, 76 КК України (а.с.49-54).

Не погоджуючись із вироком суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлюється кримінальна протиправність діяння та закриття кримінального провадження.

Вказує на те, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024 року, який набрав чинності 09.08.2024 року, установлено, що адміністративним правопорушенням, передбаченим статтею 51 КпАП України, є дрібна крадіжка, якщо вартість чужого викраденого майна не перевищує 3028 гривень.

Оскільки ОСОБА_7 викрала майна на суму 815,48 гривень, відповідно її діяння підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.51 КпАП України, і вона підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.

Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2024 року, в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, скасувати. Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності (а.с.56-60).

В судове засідання не з`явилася потерпіла ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої ОСОБА_10 . Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої; думку обвинуваченої та її захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечили та просили задовольнити їх апеляційну скаргу; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Оскільки в поданих апеляційних скаргах не оспорюється винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, при обставинах, що наведені у вироку суду, колегія суддів не наводить в цій ухвалі доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які ніким не оспорено.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та захисника про скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині засудження останньої за ч.4 ст.185 КК України і закриття провадження в цій частині на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів вважає, що воно підлягає до задоволення з наступних підстав.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.01.2021 року по справі № 0306/7567/12, за загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Аналогічного змісту позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 16.02.2021 року по справі № 345/3522/18.Колегія суддів ККС Верховного Суду погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності закриття кримінального провадження, оскільки висновок про відсутність у діях складу злочину, з огляду на ретроспективність юридичних наслідків декриміналізації, відповідає засаді законності. Водночас зазначено, що такі підстави для закриття кримінальної справи не пов`язані із встановленням фактичних обставин, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов`язані із змінами законодавства про кримінальну відповідальність.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року № 3886-IX (далі Закон №3886-ІХ), який набрав чинності 09.08.2024 року, встановлено, що дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст.51 КпАП України.

Згідно внесених змін до ст.51 КпАП України, дрібним викраденням чужого майна є викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином відповідно до вказаного Закону дрібної крадіжкою, за яку передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, яка не перевищує 2-х неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 визнана судом винуватою у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану. Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України за вчинення кримінального правопорушення 16.05.2024 року.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожиткового мінімуму для працездатної особи на 1 січня 2024 року становить 3028 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 1514 гривень на 2024 рік, а 2 неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст.51 КпАП України) становить 3028 гривень.

Ураховуючи зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, розмір збитків, необхідний для притягнення до кримінальної відповідальності за крадіжку, вчинену у 2024 році, становить 3028 гривень.

Тобто, з 09.08.2024 сума викраденого майна, яка не перевищує 2х неоподаткованих мінімумів доходів громадян, є дрібною крадіжкою та особа повинна нести відповідальність за відповідною частиною ст.51 КпАП України.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що діями ОСОБА_7 було заподіяно матеріальну шкоду ОСОБА_10 на суму 815 гривень 48 копійок.

Під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що по епізоду від 16.05.2024 року за ч.4 ст.185 КК України ОСОБА_7 було вчинено викрадення чужого майна сума вартості якого менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна за епізодом від 16.05.2024 року крадіжки була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, скоєне нею кримінальне правопорушення не підпадає на даний час під кримінально каранного діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна відповідальність.

Обвинувачена не заперечила проти закриття кримінального провадження за ч.4 ст.185 КК України (за епізодом від 16.05.2024 року), оскільки права ОСОБА_7 при цьому не будуть порушені.

Враховуючи викладене, вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України (за епізодом від 16.05.2024 року), підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

У зв`язку із цим із вироку слід виключити один епізод з крадіжкою від 16.05.2024 року.

Вимогами ч.1 ст.70 КК України передбачено, що при сукупності кримінальних правопорушень, суд призначає покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, відповідно з резолютивної частини вироку слід виключити рішення суду про застосування положень ч.1 ст.70 КК України.

Щодо призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.357 КК України то суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до положень ст.12 КК України, особу обвинуваченої, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також суд врахував встановлені обставини, особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності та за місцем проживання характеризується позитивно.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку, що обвинуваченій слід призначити покарання в межах санкції закону за яким вона притягується до кримінальної відповідальності у виді штрафу.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.357 КК України в повній мірі відповідає вимогам кримінального законодавства, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно з резолютивної частини вироку слід також виключити рішення суду про застосування положень ст.ст.75, 76 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині скасування вироку та ухвалення нового, оскільки, на його думку, наявні підстави для призначення ОСОБА_7 реального покарання за ч.1 ст.357 КК України у виді штрафу, є безпідставними та необгрунтованими.

Так, перелік підстав для скасування вироку суду першої інстанції з ухваленням нового вироку визначений ч.1 ст.420 КПК України, відповідно до якої такими підставами є:

1) необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідність застосування більш суворого покарання;

3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

4) неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Наявності вказаних підстав не вбачається, а прокурор в апеляційній скарзі на них не посилається.

За правилами ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, що прямо зазначені у вказаній нормі закону, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що оскільки призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.357 КК України залишається у виді штрафу, чим не погіршується становище обвинуваченої, а тому підстав для ухвалення нового вироку у суду немає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 липня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, в частині визнання винною та призначення покарання за ч.4 ст.185 КК України та застосування положень ст.ст.70, 75, 76 КК України скасувати.

Кримінальне провадження в частині притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.185 КК України закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з декриміналізацією відповідно до Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року.

Вважати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України із призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді