ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1402/24 Справа № 243/1538/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у місті Кривому Розі Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.03.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на гауптвахті обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, до 06 травня 2024 року включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.03.2024 року, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на гауптвахті обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, до 06 травня 2024 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, з покладення обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що висновки суду є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 176, 177, 178, 183, 194, 199 КПК України. Вважає, що прокурором не надано, а судом першої інстанції не встановлено наявність доказів, що обвинувачений ОСОБА_8 продовжить свою злочинну діяльність, вчинить інше кримінальне правопорушення, спробує вплинути на учасників кримінального провадження або буде ухилятися від явки до суду. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, у розшуку не перебував, ніколи не ухилявся від явки за викликом до слідчого, прокурора чи суду, наміру переховуватися від суду немає, обвинувачений має постійне місце проживання, одружений, таким чином обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, крім цього обвинувачений має незадовільний стан здоров`я, в зв`язку з чим його було госпіталізовано до лікарні для надання невідкладної медичної допомоги, оскільки в умовах гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 належну медичну допомогу надати неможливо, вищенаведене спростовує ризики, наведені прокурором, визначені в п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК. Також вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, характеризуючи дані відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , що за своїм соціальним статусом, останній є одруженим, на його утриманні перебувають малолітній син 2013 року народження, має постійне місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, користується авторитетом у колективі, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Вважає, що після закінчення досудового розслідування та зібрання стороною обвинувачення доказів і їх фіксації в тому числі за допомогою відеозапису. Зазначає, що судом допитано всіх свідків сторони обвинувачення, а тому ризики, передбачені п.3 ч. 1 ст. 177 КПК, взагалі втратили актуальність. Вказує, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням для обрання забіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначає, що відповідно до вимог ч.3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначив заставу у розмірі 50 прожиткових мінімумів, що складає 151 400 гри., та є непомірною для обвинуваченого ОСОБА_8 та істотно порушує його права на застосування щодо нього альтернативного запобіжного заходу. Вважає, що доцільно визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, який в сукупності з покладенням обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України, здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків на даній стадії судового розгляду.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляджу апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про бажання приймати участь у судовому засіданні відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України, від обвинуваченого на адресу апеляційного суду не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе проводити судове засідання за відсутністю обвинуваченого.

Заслухавши суддю доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Згідно наявних матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 по даному кримінальному провадженню затриманий 11.04.2023 року.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, що посягає на встановлений порядок несення військової служби, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання, передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України у виді можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду, в тому числі покинути територію України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про імовірність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки перебуваючи на свободі, підозрюваний ОСОБА_8 , може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю або погрозою застосування насильства.

Наявний ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 вчиняючи непокору, в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати завдання, що потягло за собою перекладення його обов`язків на інших військовослужбовців, збільшення навантаження на них та посилення загрози їхньому життю. Такі дії ОСОБА_8 вже є опосередкованим посяганням на життя та здоров`я інших військовослужбовців та фактичним висловленням байдужості до їх безпеки на користь власного страху та бажання підозрюваного уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі підозрюваного.

У зв`язку з чим суд прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність заявлених ризиків передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер скоєного кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, особу обвинуваченого, наявність зазначених вище ризиків, тяжкість покарання у разі визнання його винним.

Судом враховано положення ч. 8 ст. 176 КПК України, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст. 402 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Отже суд, першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегією суддів, при перевірці законності та доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, надано оцінку в сукупності всім обставинам інкримінованого кримінального правопорушення, також надано оцінку особі обвинуваченого, його віку, стану його здоров`я.

Доводи апеляційної скарги, що обвинувачений має незадовільний стан здоров`я, в зв`язку з чим його було госпіталізовано до лікарні для надання невідкладної медичної допомоги, оскільки в умовах гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 належну медичну допомогу надати неможливо, є безпідставними.

Оскільки з наданої захисником довідка №729 про тимчасову непрацездатність ОСОБА_8 , крім іншого вбачається, що у п.56 Лікувальні рекомендації та режим хворого. Рекомендовано: відмова від шкідливих звичок, противопоказані значні фізичні та психологічні переживання, продовжити прийом препаратів (вказано перелік препаратів). Тобто з наданої довідки стороною захисту під час апеляційного розгляду не вбачається переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_8 під вартою та наявність загрози здоров`ю та життю обвинуваченого та те, що ОСОБА_8 позбавлений необхідної медичної допомоги та неможливістю лікування в умовах тримання під вартою.

Також слід звернути увагу, що у апеляційній скарзі, як на підставу зміни запобіжного заходу апелянт посилаються на характеризуючи дані відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , що за своїм соціальним статусом, останній є одруженим, на його утриманні перебувають малолітній син 2013 року народження, має постійне місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, користується авторитетом у колективі, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проте слід зазначити, що більшість з цих обставин існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити йому у разі звільнення з під варти, втекти від суду чи продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення.

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу, не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Крім того з огляду на положення ч. 8 ст. 176 КПК України та введення воєнного стану в Україні, суд позбавлений можливості застосувати до військовослужбовця, який обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, інший запобіжний захід, окрім такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою, навіть у випадку, якщо слідчий суддя, суд дійде висновку, що більш м`який запобіжний захід зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що наявності ризиків, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченого ОСОБА_8 достатньо для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Враховуючи те, що згідно наданої довідки судом першої інстанції про рух кримінального провадження судовий розгляд даного кримінального провадження по суті підходить до свого завершення, на 19 квітня 2024 року планується допитати обвинуваченого, закінчити дослідження доказів і перейти до судових дебатів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

Обговорюючи питання щодо зменшення обвинуваченому ОСОБА_8 розміру застави, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції при визначенні розміру застави дотримався вимог діючого законодавства в повному обсязі, з урахуванням ступеню тяжкості інкримінованого злочину та особи обвинуваченого.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою або зменшення застави до розміру 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.03.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на гауптвахті щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, до 06 травня 2024 року включно - без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді