ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 205/1658/22

провадження № 51-6263 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ), раніше в силу положень ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська вироком від 16 червня 2023 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

За вироком суду ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 під час вживання алкогольних напоїв зі своєю дружиною ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в квартирі АДРЕСА_2 , в період часу з 09:45 годин до 15:00 годин, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин внаслідок ревнощів, діючи умисно, протиправно, бажаючи настання смерті потерпілої ОСОБА_8 , завдав їй численні удари кулаками та ногами у голову, що є життєво важливим органом, а саме близько 9-10 ударів, а також в тулуб - близько 50-55 ударів, в область верхніх та нижніх кінцівок - близько 25-26 ударів, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 17 серпня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнив.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року відносно ОСОБА_7 змінив, перекваліфікував його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. В іншій частині вирок залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор,посилаючись на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції і перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки, надавши їм іншу оцінку, повторно не дослідив тих доказів, які досліджував суд першої інстанції.

Крім цього, прокурор вважає, що апеляційний суд мав у своїй ухвалі викласти формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, визнаного ним доведеним, однак такі відомості в ухвалі відсутні.

Також прокурор не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України і вважає, що кількість заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, їх локалізація свідчать про спрямованість умислу засудженого на вбивство потерпілої.

Безпідставна, на думку прокурора, зміна правової кваліфікації діянь ОСОБА_7 призвела до невідповідності призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу прокурора, у якому зазначає про законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду, тому просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Захисник заперечувала проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За частиною 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня щодо законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України. Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , дослідив сукупність наданих йому доказів, безпосередньо заслухав показання обвинуваченого, потерпілої, свідків й на основі цих доказів дійшов висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне убивство.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження, дійшов висновку, що діяння ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковано неправильно, їх необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України як заподіяння потерпілій умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 , вказав, що обвинувачений не використовував жодних знарядь чи засобів для заподіяння тілесних ушкоджень; будучи обізнаним, що ОСОБА_8 ще жива, та, маючи реальну можливість, не продовжив побиття останньої, а навпаки припинив свої протиправні дії та разом з дружиною ліг спати.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , завдаючи потерпілій ОСОБА_8 численних ударів, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, однак не мав умислу на заподіяння смерті потерпілій; його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій характеризується необережністю, а тому його дії підлягають кваліфікації за ч.2 ст.121 КК України.

Викладені у касаційній скарзі прокурора доводи про невмотивованість висновків суду апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням об`єктивних умов вчинення діяння, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК України, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

При встановленні форми та виду вини суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів, сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, інше.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

У аспекті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації у свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбаченням конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, апеляційний суд, змінюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, погодився з встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи, зокрема з тим, що тілесні ушкодження були спричинені потерпілій саме засудженим за обставин та у спосіб, вказаний у вироку суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що засуджений не використовував жодних знарядь чи засобів для заподіяння тілесних ушкоджень; будучи обізнаним, що ОСОБА_8 ще жива, та, маючи реальну можливість, не продовжив побиття останньої, а припинив свої дії.

Однак, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що засуджений вчиняв щодо потерпілої цілеспрямовані умисні удари, усвідомлював зміст і характер вчинюваних дій, бажав завдати численні удари з такою силою і в ті органи, ураження яких й призвело до заподіяння смерті.

Зокрема він завдав численних ударів руками та ногою в голову потерпілої (близько 9-10 ударів), в тулуб (близько 50-55 ударів) та по кінцівках (близько 25-26 ударів). Внаслідок цього потерпілій були спричинені численні закриті переломи ребер по різним анатомічним лініям з ушкодженням пристінкової плеври праворуч та ліворуч, ушкодження селезінки та печінки з кровотечою у черевну порожнину, крововиливи під м`якими оболонками півкуль головного мозку з ускладненням у виді шоку внаслідок одержаних травм.

За таких обставин не вбачається вмотивованим рішення апеляційного суду щодо обґрунтування спрямованості умислу засудженого при завданні ним такої кількості умисних ударів потерпілій, у тому числі в життєво важливі органи (голова, тулуб), лише на спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому апеляційним судом не враховано, що за наявності підтвердженого умислу винного на заподіяння смерті потерпілому проміжок часу до її настання, потенційна можливість особи після отримання тілесних ушкоджень деякий час самостійно вчиняти певні дії, не мають вирішального впливу на кваліфікацію дій винуватого.

Підставою кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 КК України має бути обґрунтований висновок про ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності.

Однак, з огляду на встановлені судами обставини спричинення тілесних ушкоджень, належні мотиви для такого висновку в оскарженому рішенні апеляційного суду відсутні, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

З огляду на це, на підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України касаційну скаргу прокурора потрібно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати, у тому числі у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потрібно усунути зазначені порушення, повно та всебічно перевірити доводи поданих на вирок апеляційних скарг з урахуванням наведених у цій постанові мотивів й постановити рішення, яке відповідає вимогам закону.

Стосовно доводів прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК України щодо безпосередності дослідження доказів, адже окремі докази, зокрема покази свідка ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , він оцінив по-іншому, не вбачаються обґрунтованими, адже апеляційний суд з указаних джерел доказування не встановлював інших порівняно з місцевим судом фактичних обставин, а також не спростовував наявність вже встановлених місцевим судом фактичних обставин, висловивши свою думку, яка є відмінною від думки місцевого суду, лише про те, яким чином такі обставини мають бути оцінені, тобто на що ці обставини вказують в аспекті спрямованості умислу обвинуваченого при вчиненні інкримінованих йому діянь.

Так само не вбачаються обґрунтованими й доводи касаційної скарги прокурора про те, що судом апеляційної інстанції в ухвалі не зазначене формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки та відмінність, за якою апеляційним судом було здійснено перекваліфікацію діяння обвинуваченого, а саме спрямованість, на думку апеляційного суду, умислу обвинуваченого саме на спричинення потерпілій лише тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили її смерть, указана у змісті оскарженої ухвали апеляційного суду.

Крім цього, враховуючи, щоОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризику переховування від суду, колегія суддів вважає необхідним обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 22 червня 2024 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3