Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/500/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький дистанційно в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0000593 по обвинуваченню ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України

У судовому засіданні, яке відбулось 04.06.2024, суд першої інстанції за клопотанням прокурора, продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на строк 60 днів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти власності, поєднаного із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини та знову через нетривалий час, у період іспитового строку, вчинив новий умисний корисливий злочин, пов`язаний із застосуванням насильства, офіційно не працевлаштований, не має сталих соціальних зв`язків, а також те, що обвинувачений ОСОБА_9 може переховуватися від суду, впливати на свідків, які не допитані судом з метою зміни ними показань в суді, а також може вчиняти інші кримінальні правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому строк тримання під вартою обвинуваченого підлягає продовженню.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною цілодобово залишати житло та покласти на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала всупереч вимогам п. п.3, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не містить посилання на докази, які б обґрунтовували існування не абстрактного, а реального суспільного інтересу до кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , як обставини, що свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого для запобігання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 тримається під вартою з 16.05.2022, що становить станом на 04.06.2024 року 2 роки 19 днів і вказаний строк наразі перебуває за межами розумного. Подальше тримання під вартою обвинуваченого перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, та його продовження, - із-за цього є, не співрозмірним меті заходу.

Крім того зазначає, що 04 червня 2024 року стороною захисту відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 193 КПК України до суду першої інстанції було подано клопотання про дослідження під час розгляду судом питання продовження обвинуваченому строку тримання під вартою документів, у тому числі копії заставного білету № 000000540/01 від 16.05.22 року, який був наданий захиснику Відокремленим підрозділом №17 Повного товариства «Ломбард «СПАС+ТОВ «Благо+І КОМПАНІЯ».

Суд першої інстанції вищевказане клопотання під час вирішення питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу ОСОБА_9 не розглянув і жодних документів не досліджував.

Однак дослідження копії заставного білету має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення щодо запобіжного заходу ОСОБА_9 .

Зокрема копія заставного білету містить відомості, які спростовують доводи прокурора про заволодіння обвинуваченим золотим перстнем потерпілого вагою 5.5 грама 583 проби, оскільки у заставному білеті наявна інформація про подання 16.05.2022 року особою з анкетними даними « ОСОБА_9 » до Повного товариства «Ломбард «СПАС+ТОВ «Благо+І КОМПАНІЯ» золотого перстня вагою 5.5 грама з пробою 500, що по суті є взагалі іншим виробом з металу.

Отже на думку захисника, рішення суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до вимог ч. 3 ст. 370 КПК України не може вважатися обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час вирішення питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не розглянув клопотання сторони захисту про дослідження доказів та залишив недослідженими обставини, які спростовують доводи прокурора про заволодіння обвинуваченим золотим перстнем потерпілого вагою 5.5 грама 583 проби.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу у повному обсязі, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, дослідивши надані судом першої інстанції матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Відповідно до ст. 5 п. 1. Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до ст. 5 п. 3. Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до ст. 6 п. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане тільки за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.

Завданням органів влади є встановити, чи продовжують існувати підстави, які обґрунтовують тривале тримання під вартою («Мерабішвілі проти Грузії»).

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур глави 18 КПК України.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції при вирішенні питання продовження запобіжного заходу обвинуваченому дотримався у повному обсязі.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і його продовження не зменшилися, не перестали існувати, а тому виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою.

Як убачається з матеріалів, у провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0000593 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до висунутого обвинувачення: ОСОБА_9 , 15.05.2022, у стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом із ОСОБА_10 , із яким познайомився у цей же день, на дорозі навпроти Куколівського шосе м. Олександрія Кіровоградської області; реалізуючи раптово виниклий умисел на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_9 вчинив напад на ОСОБА_10 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я останнього: наніс потерпілому не менше двох ударів кулаком в обличчя, після того як потерпілий впав продовжив наносити тілесні ушкодження, одночасно знявши із потерпілого золотий перстень, срібний ланцюг із хрестом, витягши із кишені потерпілого мобільний телефон. На зауваження потерпілого припинити вказані злочині дії ОСОБА_9 не реагував. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_10 спричинено майнової шкоди, а також ряду тілесних ушкоджень, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого, умисного, насильницького кримінального правопорушення, в умовах воєнного стану, та у разі доведення його винуватості, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Вчинення кримінального правопорушення обвинуваченням пред`явлене при обставинах, які обтяжують покарання.

Злочин посягає на суспільні інтереси, охоронюване законом право законного володіння майном інкримінований вчиненням проти власності із застосуванням насильства, внаслідок якого спричинено тілесні ушкодження потерпілому. Перелічені обставини істотно підвищують ступінь та характер суспільної небезпеки діяння.

Так по даному кримінальному провадженню проводиться судове слідство, зокрема, оголошено обвинувальний акт, визначено порядок та обсяг дослідження доказів, досліджено письмові докази у кримінальному провадженні, відеозаписи, звукозаписи, допитано потерпілого та розпочато допит свідків.

Загальний строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, у конкретному випадку, не перевищує меж розумного, тримається під вартою з 18.05.2022.

Крім того, відповідно до ст. 178 КПК України, судом першої інстанції належним чином враховано те, що ОСОБА_9 має місце реєстрації проживання та місце постійного проживання, одружений, має утриманців. При цьому не працює, не має постійного джерела доходу для існування, перебуває на обліку наркологічного диспансеру з 2021 року з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, має синдром залежності. Раніше неодноразово судимий, за вчинення умисних кримінальних правопорушень, в тому числі корисливих, проти власності.

При цьому ОСОБА_9 , будучи засудженим вироком від 02.03.2021 та звільненим на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, вже 05.07.2021 знову засуджений вироком, на підставі ст. 75 КК України звільнений судом від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, але вже у цьому кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні нового умисного кримінального правопорушення під час іспитового строку.

Вказане обґрунтовано свідчить про небажання ОСОБА_9 стати на шлях виправлення, про його схильність до вчинення протиправних вчинків, високу ймовірність вчинення нового кримінального правопорушення, про його підвищену суспільну небезпечність.

Таким чином є об`єктивні підстави вважати про існування раніше встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не перестали існувати.

Зважаючи на тяжкість інкримінованого злочину, розуміючи, яка міра покарання загрожуватиме йому у разі визнання винуватим, обвинувачений ОСОБА_9 , може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, не виключається можливість спроб переховування на тимчасово непідконтрольних державі територіях.

Крім того, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, так як обвинувачується у вчиненні злочину відкрито, із застосуванням насильства, а крім того обвинуваченому відоме місце перебування потерпілого та місцезнаходження одного із свідків у кримінальному провадженні. При цьому слід зауважити, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду. Крім того, суд першої інстанції тільки розпочав допит свідків, і не всі свідки наразі допитані судом.

Виходячи з вищенаведеного більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_9 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Виходячи з наведених обставин колегія суддів вважає, що висновки суду про продовження існування зазначених прокурором ризиків є такими, що ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тому відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, як про те просить захисник.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують продовження дії обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відтак, колегія суддів вважає, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого продовжено судом першої інстанції, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала є законною, а тому у задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 червня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4