Справа № 132/2129/23
Провадження №1-кп/132/146/24
Вирок

Іменем України

18 червня 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000253 від 09 червня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із вищою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, судимого 16 лютого 2023 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, звільненого на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 (два) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої особи ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_10 будучи засудженим 16 лютого 2023 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, та звільненим на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 (два) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, на шлях виправлення не став та в період іспитового строку вчинив нове умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин. Так, ОСОБА_10 будучи обізнаним, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, на території України з 24.02.2022 року був введений воєнний стан, дія якого продовжена на підставі Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану України» від 01.05.2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 02.05.2023 року № 3057-ІХ, з 05год.30хв. 20.05.2023 року строком на 90 діб, - 08 червня 2023 року близько 19год.30хв. перебуваючи на вулиці Тімірязєва в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, шляхом вільного доступу потрапив на неогороджену територію магазину «Петрусь», на якій побачив велосипед марки «Україна», який належить ОСОБА_11 та у нього виник раптовий умисел на його таємне викрадене. Реалізуючи даний злочинний умисел, ОСОБА_10 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, таємно викрав велосипед марки «Україна», з яким з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, а саме забравши його до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 3759/23-21 від 16.06.2023 року, ринкова вартість бувшого у користування велосипеда марки «Україна» станом на момент вчинення кримінального правопорушення (08.06.2023 року) складала 820грн.00коп. Таким чином, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_11 матеріального збитку на суму 820грн.00коп.

Обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, зазначивши, що до нього не причетний. Пояснив, що товаришує з ОСОБА_12 , у якого 08.06.2023 року взяв велосипед марки «Україна», який залишив тимчасово біля магазину «Петрусь», та повертавшись до себе додому ввечері про це згадав, та з метою його повернення власнику, його забрав. Стверджує, що велосипед марки «України», який належить ОСОБА_11 не викрадав, а як виявилось пізніше взяв його, оскільки помилково вважав, що останній належить його товаришу ОСОБА_12 , якому вирішив його повернути.

Суд критично оцінює покази ОСОБА_10 , який заперечує свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення (злочину), оскільки його пояснення не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості ОСОБА_10 , суд розцінює, як намагання уникнути відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.184 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні суду зазначила, що є власницею велосипеда марки «Україна», який 08.06.2023 року близько 19год. залишила біля магазину «Петрусь», повернувшись з якого виявила його відсутність, про що повідомила в орган Національної поліції. Вподальшому їй стало відомо, що до викрадення велосипеду причетний ОСОБА_10 , який добровільно видав його працівникам поліції.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_10 дійсно брав у нього велосипед марки «України», однак це було напередодні викрадення велосипеда у ОСОБА_11 . Більш того, ОСОБА_10 повернув йому велосипед в той же день, і більше його не брав та доступу до нього не мав.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомив, що будучи працівником органу Національної поліції, виїхав на повідомлення ОСОБА_11 на крадіжку велосипеда. Під час перевірки цього повідомлення, були переглянуті відеозаписи з камер відеоспостереження магазину «Петрусь», на території якого ОСОБА_11 залишила свій велосипед. З даних відеозаписів стало відомо, що до вчинення крадіжки причетний ОСОБА_10 , який зізнався у цьому та добровільно видав викрадений велосипед, про що власноручно написав письмову заяву. При цьому, жодного психологічного та фізичного тиску до нього не застосовувалось.

Свідок ОСОБА_14 надав суду аналогічні покази ОСОБА_13 , зокрема в частині того, що ОСОБА_10 в своїх письмових поясненнях підтверджував викрадення велосипеда у ОСОБА_11 , та факт його добровільної видачі працівникам поліції.

При викладені показів потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_10 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), складеним 09.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якого ОСОБА_11 звернулась до відповідного органу Національної поліції із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій повідомила, що невідома особа 08.06.2023 року у період часу з 19.00год. по 20.00год. викрала належний їй велосипед марки «Україна»;

- протоколом огляду, складеним 09.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якого було оглянуто прилеглу до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » територію, яка розташована по АДРЕСА_1 , на якій встановлено факт відсутності велосипеду марки «Україна», в місці його залишення власником ОСОБА_11 ;

- протоколом огляду документа, складеним 13.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Петрусь», який є невід`ємним додатком до нього, згідно яких був оглянутий відеозапис з камер відеоспостереження магазину «Петрусь», на якому зафіксовано момент викрадення ОСОБА_10 велосипеду марки «України», який залишила ОСОБА_11 . Даний відеозапис, який міститься на CD-R диску, відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні;

- письмовою заявою, власноручно написаною 13.06.2023 року ОСОБА_10 , згідно якої останній зазначає, що добровільно видає працівникам поліції велосипед марки «Україна». який 08.06.2023 року близько 19год.30хв. він викрав з території магазину «Петрусь»;

- письмовим поясненням, відібраним 13.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції №1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якого ОСОБА_10 зазначив, що 08.06.2023 року близько 19год.30хв. перебуваючи поблизу магазину «Петрусь», побачив велосипед марки «Україна», який викрав та вподальшому його видав працівникам поліції. КПК України допускає використання позасудових показань для з`ясування достовірності свідчень, наданих в судовому засіданні. Хоча частина 4 статті 96 КПК стосується з`ясування достовірності показань свідка, такий же підхід має застосовуватися і до показань обвинуваченої особи, якщо її позасудові показання використовуються не на доведення винуватості, а для з`ясування інших обставин, зокрема, достовірності судових показань (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 344/2995/15-к (провадження № 51-8361км18);

- протоколом огляду предмету, складеного 13.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якого був оглянутий велосипед марки «України», який був викрадений ОСОБА_10 з території магазину «Петрусь», та добровільно ним виданий працівникам поліції, встановлено його ідентифікуючі ознаки. Даний велосипед марки «Україна» відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року, визнано речовим доказом в кримінальному провадженні, на який на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 16.06.2023 року у справі № 132/1868/23, накладено арешт;

- висновком експерта № 3759/23-21, складеним 16.06.2023 року старшим судовим експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_16 , згідно я кого ринкова вартість досліджуваного бувшого у користуванні велосипеда «Україна 28» з високою рамою, діаметром коліс 28, станом на момент вчинення кримінального правопорушення (08.06.2023 року) складала 820грн.00коп.;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання, складеним 22.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якого ОСОБА_11 у виданому ОСОБА_10 працівникам поліції велосипеді марки «Україна», впізнала свій велосипед, який був викрадений у неї з території магазину «Петрусь»;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 30.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , відеозаписом даної слідчої дії, який є невід`ємним додатком до нього, згідно яких ОСОБА_10 показав місце на території магазину «Петрусь», де він виявив велосипед марки «України», який забрав до себе додому.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_10 підтверджується показами потерпілої та свідків; дослідженими судом протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 09.06.2023 року; протоколом огляду місця події від 09.06.2023 року; протоколом огляду документа від 13.06.2023 року; заявою та письмовим поясненням ОСОБА_10 від 13.06.2023 року; протоколом огляду предмету від13.06.2023 року; висновком експерта № 3759/23-21 від 16.06.2023 року; протоколом пред`явлення речей для впізнання від 22.06.2023 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 30.06.2023 року, та іншими доказами, що містяться в матеріалах даного кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Покази обвинуваченого ОСОБА_10 про його непричетність до вчинення кримінального правопорушення (злочину), суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_17 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких заяв (клопотань) щодо необхідності отримання нових доказів на спростування доводів сторони обвинувачення, які були покладені нею в основу пред`явленого обвинувачення, стороною захисту не заявлялось. Як не заявлялось клопотань про визнання доказів недопустимими в порядку статті 89 КПК України.

За наведених обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження його вини, є безпідставні та помилкові.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що під час проведення досудового розслідування було порушено його право на захист, а письмові пояснення та заяву про добровільне надання ним працівникам поліції викраденого велосипеду, він надавав під психологічним тиском з боку працівників поліції, суд находить необґрунтованими.

Так, в матеріалах кримінального провадження, наявний протокол про роз`яснення права на захист, складений 23.06.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_14 , згідно якої ОСОБА_10 власноручно зазначає, що послуг захисника не потребує, що не пов`язано з його матеріальним становищем, а є власним його волевиявленням.

З огляду на викладене, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про порушення права на захист під час проведення досудового розслідування є безпідставними.

Відносно доводів обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що письмові пояснення та заяву про добровільне надання ним працівникам поліції викраденого велосипеду, він надавав під психологічним тиском з боку працівників поліції, то суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 87 КПК України, докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, аби в компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява про погане поводження має бути «небезпідставною».

За відсутності будь-якої інформації, яка піддається перевірці, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування (постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51-5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та інші).

У цій справі обвинувачений ОСОБА_10 , крім загальних тверджень про здійснення тиску під час проведення досудового розслідування, не повідомив будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ним. Таким чином, ці посилання не містять достатньої інформації, яку можна було би перевірити. За таких обставин суд не може вважати, що обвинувачений достатньою мірою обґрунтував свої твердження про погане поводження, щоб вважати їх «небезпідставними».

З пояснень самого обвинуваченого ОСОБА_10 встановлено, що він із відповідними заявами та скаргами з приводу неправомірних дій працівників поліції, під час проведення досудового розслідування до жодних компетентних органів, не звертався, та службові розслідування (перевірки) не проводилися.

Вже після надання показів в суді, ОСОБА_10 звернувся до відділення поліції №1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із скаргою на дії капітана поліції ОСОБА_18 , яку згідно довідки «Про результати розгляду скарги на капітана поліції ОСОБА_18 » від 02.12.2023 року, розглянуто та встановлено, що факти, які б підтверджували доводи ОСОБА_10 щодо вчинення відносно нього психологічного тиску, не знайшли свого підтвердження.

За вищевказаних обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про вчинення відносно нього неправомірних дій зі сторони працівників поліції, є бездоказові, а тому суд до них відноситься критично.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_19 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на 5 (п`ять) років. На підставі ст.71 КК України, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року, та з урахуванням положень статті 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання за сукупністю вироків у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_10 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив його виправдати, оскільки він не вчиняв дане кримінальне правопорушення. Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_17 підтримав позицію свого підзахисного, та просив його виправдати.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000253 від 09 червня 2023 року, обвинувачений ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області, є громадянином України, має вищу освіту, неодружений, непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 20.06.2023 року, ОСОБА_10 судимий 16 лютого 2023 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, звільнений на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 (два) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, у зв`язку із чим, відповідно до довідки Хмільницького районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 21.06.2023 року № 42/7/1418-23, на даний момент перебуває на обліку в цьому органі пробації.

За довідкою-характеристикою № 448 від 16.06.2023 року, виконавчий комітет Калинівської міської ради Вінницької області матеріалами компрометуючого характеру відносно ОСОБА_10 не відає.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, виданих 22.06.2023 року Комунальним підприємством «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_10 на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога, однак госпіталізації не потребує.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 визначено щире каяття. Обставиною, яка обтяжує його покарання, є рецидив злочинів.

Проте, суд не погоджується з визначеною органом досудового розслідування обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 - щире каяття, та вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження та підлягає виключенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10.09.2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, суд встановив, що ОСОБА_10 не визнав своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, навіть під тиском вагомих доказів його винуватості, а поведінка під час досудового розслідування, при розгляді провадження в суду, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 зазначених дій.

З урахуванням вимог статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 не має. Натомість наявна обставина, що обтяжує його покарання - рецедив кримінального правопорушення.

Згідно висновку, викладеного в досудовій доповіді, складеній 25.08.2023 року провідним інспектором Хмільницького районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_20 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення та середній рівень шкоди життю та здоров`ю, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умов здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: у разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до п.2 ч.3 ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція частини 4 статті 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, беручи до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відомостей щодо відсутості пом`якшуючих обставин, обставина, що обтяжує покарання, врахувавши всі обставини даного кримінального провадження, суд керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до переконливого висновку, що ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у межах, установлених у санкції ч.4 ст.185 КК України.

При цьому, справедливим покаранням для ОСОБА_10 є покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально. Судом враховано, що ОСОБА_10 вчинив дане кримінальне правопорушення будучи засудженим 16.02.2023 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, та звільненим на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 (два) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, на шлях виправлення не став та в період іспитового строку вчинив нове умисне кримінальне правопорушення. Під час судового розгляду, своєї вини у вчиненні даного злочину не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати. Намагався ввести судовий орган в оману шляхом штучного формування собі фальшивого алібі з метою уникнення відповідальності, чим намагався перешкодити суду у встановленні істини у справі та спотворенні наданих стороною обвинувачення доказів. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_10 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у ОСОБА_10 бажання усвідомити значущість вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_10 під час судового розгляду, свідчить виключно про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин та його наслідків; дані щодо особи обвинуваченого та способу його життя; беручи до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує його покарання, суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_10 без ізоляції його від суспільства, а тому підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням суд не вбачає.

Звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, не сприятиме його виправленню і попередженню вчиненню ним нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненому ним злочину.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення, минув вже понад рік.

За цей період часу, ОСОБА_10 жодних вибачень потерпілій в справі особі не приніс, заподіяної шкоди не відшкодував, у вчиненому фактично не розкаявся, що може свідчить про те, що в його свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд вважає, неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_10 , та внесення коректив у його соціально-психологічну характеристику, нейтралізації негативних криміногенних настанов, виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, яке ОСОБА_10 має відбувати реально, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Суд не враховує висновки органу пробації в частині того, що виправлення ОСОБА_10 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб), оскільки дана оцінка зроблена без врахування істотних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з недостатнім врахуванням даних про особу обвинуваченого та способу його життя, та ставлення до інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Окрім цього, слід зауважити, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації, складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Оскільки злочин у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 вчинив під час іспитового строку, визначеного вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року у справі № 132/450/23, то суд повинен застосувати положення ст.ст.71, 78 КК України.

З урахуванням цього, на підставі ст.ст.71, 78 КК України, до призначеного покарання за цим вироком необхідно частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року у справі № 132/450/23, та з урахуванням положень ст.72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання за сукупністю вироків у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Визначене покарання ОСОБА_10 , відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для його виправлення, та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Дане покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме велосипед марки «Україна», який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року, визначено зберігати в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили необхідно повернути власнику (законному володільцю).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме CD-R диск із відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Петрусь», який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року, визначено зберігати в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили необхідно залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на велосипед марки «Україна», на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 16.06.2023 року у справі № 132/1868/23, накладено арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 16.06.2023 року у справі № 132/1868/23.

Згідно частини 4 статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За частиною 2 статті 124 КПК України та роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку судової товарознавчої експертизи №3759/23-21 від 16.06.2023 року у розмірі 477грн.96коп., підлягають стягненню з ОСОБА_10 на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженню не заявлявся.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді запобіжних заходів відносно ОСОБА_10 в ході досудового розслідування та судового розгляду, не застосовувались.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_10 не обирати.

Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01 серпня 2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 18 червня 2024 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.71, 78 КК України, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року у справі № 132/450/23, та з урахуванням положень ст.72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання за сукупністю вироків у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_10 на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_10 не обирати.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме велосипед марки «Україна», який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року, визначено зберігати в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили повернути власнику (законному володільцю).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме CD-R диск із відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Петрусь», який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_14 від 13.06.2023 року, визначено зберігати в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 16.06.2023 року у справі № 132/1868/23, на велосипед марки «Україна» скасувати.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 3759/23-21 від 16.06.2023 року у розмірі 477грн.96коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя