УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Київ

справа № 755/4080/23

провадження № 51 - 6061 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ст. 71 КК до призначеного за даним вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року вирок місцевого суду змінено. Виключено з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на вчинення кримінального правопорушення з корисливих мотивів. В іншій частині вирок залишено без змін.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 , 30 грудня 2022 року близько 18:00, перебуваючи поблизу житлового будинку по АДРЕСА_1 , знайшов ключі від автомобіля VW Tiguan державний номерний знак НОМЕР_1 , які були загублені цього самого дня власницею автомобіля ОСОБА_5 (проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) та залишив вказані ключі у себе, не маючи наміру встановити особу власника та повернути йому знайдене.

13 лютого 2023 року у денний час доби у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на заволодіння автомобілем VW Tiguan державний номерний знак НОМЕР_1 , ключі від якого останній знайшов, з метою проїхатись. Маючим на меті знайти вказаний автомобіль, ОСОБА_4 направився до двору вищевказаного житлового будинку, де він знайшов ключі і виявив автомобіль VW Tiguan, який був припаркований навпроти 1-го під`їзду та який відімкнув наявним у нього ключем від автомобіля.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_4 , сів у салон вказаного автомобіля, належного ОСОБА_5 , вартість якого складає 313433,93 грн та за допомогою ключа привів двигун у дію, тим самим незаконно встановив контроль над даним транспортним засобом.

У подальшому ОСОБА_4 , маючи реальну змогу розпорядитись викраденим автомобілем, проїхав містом та залишив автомобіль у нічний час поблизу ринку «Даринок», що у м. Києві.

14 лютого 2023 року у ранковий час ОСОБА_4 повернувся до вказаного автомобіля VW Tiguan, повторно привів у дію двигун та поїхав у власних справах до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де залишив вказаний автомобіль.

Далі, приблизно о 14:00 год ОСОБА_4 повернувся до вказаного автомобіля але коли сів до салону, був затриманий працівниками поліції.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна. Вказує, що внаслідок заволодіння чужим транспортним засобом ОСОБА_4 , отримав у своє користування цінне майно та розпочав використовувати його на власний розсуд, тобто діяв з корисливим умислом.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 289 КК за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі, на показаннях засудженого, який повністю визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.

Водночас, доводи прокурора про незастосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, що призвело до м`якості призначеного покарання, не можуть вважатися обґрунтованими, з огляду на таке.

За положеннями ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Згідно приписів ч. 2 ст. 289 КК незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинене з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Статтями 51 і 52 КК визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, може бути застосовано додаткове покарання, зокрема, у виді конфіскації майна.

Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу (ч. 2 ст. 59 КК).

Тобто, призначення додаткового покарання у виді конфіскації за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, законодавець відніс до дискреційних повноважень суду.

Як убачається з матеріалів провадження, обираючи ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 289 КК, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, судом були враховані також дані про особу засудженого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який не працює, на обліку у лікарів психіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше судимий, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання, яке буде необхідне й достатнє для його виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення нових злочинів, у виді позбавлення волі на 5 років 1 місяць, яке він з урахуванням особи і тяжкості скоєного злочину має відбувати в ізоляції від суспільства.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді конфіскації майна, а також не знайшов правових підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст.75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення суду першої інстанції, проте з урахуванням постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у вказаному кримінальному провадженні вважав за необхідне змінити вирок суду в порядку ст.404 КПК, а саме виключити з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на вчинення кримінального правопорушення з корисливих мотивів.

Призначене ОСОБА_4 покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість, колегія суддів не убачає.

Що стосується доводів прокурора, про те, що засуджений ОСОБА_4 протягом значного часу контролював чужий автомобіль та використовував його на власний розсуд, тобто діяв з корисливою метою, слід зазначити наступне.

Як вбачається з копії оскаржуваного рішення, згідно з формулюванням обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 , він більше ніж через місяць після знаходження ключів від автомобіля, належного ОСОБА_5 , - 30 грудня 2022 року, 13 лютого 2023 року, заволодівши вказаним автомобілем з метою проїхатись та маючи реальну змогу розпорядитись ним, поїхав проїхатись містом та залишив автомобіль у нічний час поблизу ринку «Даринок», що у м. Києві.

14 лютого 2023 року у ранковий час повернувся до автомобіля, повторно привів у дію двигун та поїхав у власних справах до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де залишив вказаний автомобіль, а у подальшому за вказаною адресою він був затриманий.

Крім того, засуджений ОСОБА_4 під час апеляційного розгляду підтвердив обставини знаходження ним 30 грудня 2022 року ключів від автомобіля та у подальшому, 13 лютого 2023 року, заволодіння автомобілем з метою проїхатись у своїх справах в межах Лісового масиву, затримання його 14 лютого 2023 року, та не оспорював кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 289 КК як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішеннями попередніх судів про відсутність підстав для призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації належного йому майна.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3