Справа № 188/288/23
Провадження № 1-кп/188/46/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі судді, що головує ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у об`єднаному кримінальному провадженні, яке складається із кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 0000013 від 08.01.2023, № 0000014 від 08.01.2023, № 0000018 від 29.05.2023 за ознаками кримінальних правопорушень,передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_3 дистанційно,

потерпілої ОСОБА_4 дистанційно,

представника потерпілої ОСОБА_5 дистанційно,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області перебуває вказане об`єднане кримінальне провадження.

До суду надійшло письмове клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів, у зв`язку з тим, що запобіжний захід у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою закінчується 10.05.2024 о 14 годині 00 хвилин, а досудовим слідством зібрано достатньо доказів для обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні тяжких злочинів і існують обґрунтовані ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого, вчинення нових кримінальних правопорушень, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Прокурор вказав, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто спробі переховуватися від суду, підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені умисних тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років.

Прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності може вжити заходів до зміни місця свого проживання або іншим чином переховуватися від суду.

Прокурор наголосив, що ОСОБА_6 після вчинення інкримінованих йому злочинів втік з місця події, певний час переховувався від органу досудового розслідування за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконно впливати на потерпілого та свідків, прокурор підтверджує тим, що обвинувачений може перешкоджати явці до слідчого або суду свідків, потерпілої з метою зміни показів або відмови від них, намагаючись у такий спосіб уникнути покарання. Обвинувачений, перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, маючі всі необхідні засоби та можливості, може скористатися відсутністю постійного контролю за його діями та вчинити тиск на свідків, потерпілу.

Прокурор враховує, що обвинувачений, як військовослужбовець військової частини, має доступ до вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, тому необхідно взяти до уваги ризик, що він, перебуваючи на службі, може скористатися вказаною можливістю для погрози життю або здоров`ю свідків, потерпілої.

Наявність ризиків, передбачених п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інші кримінальні правопорушення прокурор підтверджує тим. що обвинувачений будучи військовослужбовцем, має в користуванні вогнепальну зброю та боєприпаси, що дає йому такі можливості.

Прокурор стверджує, що інший запобіжний захід обрати обвинуваченому неможливо, оскільки особисте зобов`язання, особиста порука або застава виключає фактор обізнаності про постійне місцезнаходження обвинуваченого, тому він може вчинити дії. які передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, в тому числі і цілодобового домашнього арешту, хоча і обвинувачений повинен буде перебувати у визначеному судом місці у визначений час, однак не виключає можливості обвинуваченому у нічний час, користуючись відсутністю контролю за його діями, залишати своє помешкання, впливати на свідків або потерпілу.

Відтак у прокурора є підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, об`єктивно наявні і їм неможливо запобігти шляхом застосування до обвинуваченого інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Посилаючись на ст. ст. 176 178, 182, п. 2 ч. 4 ст. 183, 184, 199 КПК України, прокурор просить суд продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на шістдесят днів, в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 та не застосовувати альтернативний запобіжний захід у виді застави у кримінальному провадженні, у зв`язку з тим що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , спричинило загибель людини.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання.

Інші учасники судового провадження не заперечували проти клопотання.

Вислухавши думки осіб, які беруть участь у судовому провадженні, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За нормою ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом вже закінчив з`ясування обставин справи, перевірку їх доказами і вбачається, що стороною обвинувачення зібрані певні докази, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами.

Суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), висловлену в рішенні «Мюррей проти Сполученого Королівства», згідно з якою факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

Положеннями ч. 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог п.п. 3,4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Зокрема, таку правову позицію ЄСПЛ виклав в п. 74 рішення у справі «Мамедова проти Росії» та п. 79 рішення у справі «Харченко проти України».

У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить лише з наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України.

На думку суду, прокурор надав переконливі аргументи в обґрунтування необхідності продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання обвинуваченого під вартою.

Суд вважає, що враховуючи конкретні обставини справи, встановлені під час досудового розслідування, суспільний інтерес, особу обвинуваченого, з огляду на існування ризиків вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілу, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, слід продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ще на два місяці з моменту закінчення дії попередньої ухвали суду від 07 березня 2024 року.

У пункті 20 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що дія ухвали про застосування запобіжного заходу припиняється після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження.

У випадку коли слідчий суддя суду першої інстанції відмовляє у продовженні строку тримання під вартою, він має право за правилами ч. 4 ст. 194 КПК застосувати до підозрюваного, обвинуваченого інший, більш м`який, запобіжний захід. При цьому необхідно враховувати, що застосування такого запобіжного заходу є можливим лише після закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З викладеного випливає висновок, що строк дії ухвали щодо запобіжного заходу визначається в ухвалі судді і його початок може не співпадати з датою її постановлення, якщо питання продовження запобіжного заходу вирішується судом до настання останнього дня дії попередньої ухвали суду з цього питання.

Таким чином, постановлення ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці не припиняє дію попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою від 07 березня 2024 року на період до 14 години 00 хвилин 10.05.24 включно та не скасовує її.

Відповідно до ч. 4 ст. 115 КПК України при обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця.

Отже, строк тримання обвинуваченого під вартою на два місяці, встановлений цією ухвалою суду, має рахуватися з 14 години 00 хвилин 10.05.24 до 14 години 00 хвилин 10.07.2024, що не порушує права обвинуваченого і не є триманням під вартою понад два місяці.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у застосуванні насильства, яке спричинило загибель людини, суд не визначає розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-177, 183, 194, 331, 369, 372, 392-395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на два місяці, тобто з 14 години 00 хвилин 10.05.2024 до 14 години 00 хвилин 10.07.2024 включно, без визначення розміру застави.

Визначити місцем тримання під вартою гауптвахту ІНФОРМАЦІЯ_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для обвинуваченого, який перебуває під вартою, строк подання апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1