Справа № 577/1430/24
Провадження № 1-кп/577/240/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 року м. Конотоп

Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі: головуючої судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотоп кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000305 від 05.03.2024 по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

українця, громадянина України, уродженця с. Садковичі

Самбірського району Львівської області, зареєстрованого

та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, не судимого

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини 3 ст. 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до частини 1 ст. 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Згідно ст.43 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно п.Г ч.1 ст.150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно - заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зазначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до ст. 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно ст. 16 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на території природних заповідників забороняється будь-яка господарська та інша діяльність, що суперечить цільовому призначенню заповідника, порушує природний розвиток процесів та явищ або створює загрозу шкідливого впливу на його природні комплекси та об`єкти, а саме, зокрема: геологорозвідувальні роботи, розробка корисних копалин, порушення грунтового покриву та гідрологічного і гідрохімічного режимів та інше.

Проекти організації території природних заповідників та охорони їх природних комплексів розробляються спеціалізованими проектними організаціями і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно ст. 25-26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

На територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища.

Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Рішенням виконкому Ради народних депутатів Сумської області від 19.08.1991 №138 оголошений гідрологічний заказник місцевого значення «Гружчанський», що входить до природно-заповідного фонду України.

Згідно Положення про гідрологічний заказник місцевого значення «Гружчанський», затвердженого начальником Державного управління екології та природних ресурсів 15.08.2001, метою його створення є збереження від небажаних змін та деградації лучно-водно-болотного і лісового природних комплексів заплави р. Єзуч з притаманним йому рослинним і тваринним світом.

Рішенням сесії Сумської обласної ради затверджено «Проект землеустрою щодо та встановлення меж територій природно-заповідного фонду гідрологічного заказника місцевого значення «Гружчанський» на території Духанівської, Гружчанської, В`язівської та Бочечківської (Козацької) сільських рад Конотопського району Сумської області».

У порушення вищевказаних вимог законодавства України восени 2023 року у невстановлений слідством час і день у ОСОБА_5 , який достовірно знав про відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у його власність або надання у користування земельної ділянки на території природно-заповідного фонду гідрологічного заказника місцевого значення «Гружчанський» в районі с. В`язове Конотопського району, виник злочинний умисел, направлений на самовільне захоплення земельної ділянки на вказаній вище території, шляхом їх розорювання та засадження сільськогосподарською культурою «озима пшениця».

Реалізуючи вказаний злочинний намір, ОСОБА_5 восени 2023 року (точний день і час під час досудового розслідування не встановлені), усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у порушення вимог ст.ст. 13, 14 Конституції України, ч. 3 ст. 79, ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», діючи умисно, самовільно, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди земельної ділянки та їх державної реєстрації, не будучи зареєстрованим як суб`єкт господарювання, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0907 Га на території природно-заповідного фонду гідрологічного заказника місцевого значення «Гружчанський», що межує із земельною ділянкою кадастровий номер :05:002:0621 площею 2 га, що належить ОСОБА_6 , яка розташована на території Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області біля с. В`язове і, відповідно до ст. 43, п. Г ч.1 ст. 150 Земельного кодексу України, належить до особливо цінних земель, шляхом її розорювання за допомогою орендованої сільськогосподарської техніки та засадження сільськогосподарською культурою «озима пшениця».

Оглядом місця події 07.03.2024 за участю представника Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області й спеціаліста Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» виявлено факт самовільного захоплення ОСОБА_5 вказаної вище земельної ділянки на території природно-заповідного фонду - гідрологічного заказника місцевого значення «Гружчанський».

Згідно інформації Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області внаслідок самовільного захоплення земельної ділянки ОСОБА_5 заподіяно шкоду в розмірі 2354,55 грн.

Отже, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому Дубов`язівській селищній раді Конотопського району Сумської області матеріальну шкоду на вказану суму 2 354,55 грн.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо земельних ділянок особливо цінних земель.

15 березня 2024 року між обвинуваченим ОСОБА_5 та представником потерпілого Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 укладена угода про примирення, між потерпілим та обвинуваченим.

За умовами угоди про примирення ОСОБА_5 визнає себе винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, за обставин, вказаних в обвинувальному акті. Сторони вважають, що для укладення цієї угоди істотне значення мають наступні обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому. Враховано, що ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України визнав повністю та щиро розкаявся. Сторони даної угоди погоджуються на призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України увиді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1 700 грн. Сторонами обумовлені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання угоди про примирення, передбачені ст. 476 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що розуміє права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, що у судовому засіданні йому додатково роз`яснені. Повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у скоєному розкаявся, підтвердив обставини, викладені у пред`явленому йому обвинуваченні та прохав призначити йому узгоджене покарання, із застосуванням ст. 69 КК України увиді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн.

Представник потерпілого Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 зазначила, що уклала угоду про примирення без будь-якого примусу, їй зрозумілі наслідки укладення угоди, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України, прохала затвердити угоду про примирення. Шкода відшкодована добровільно.

Прокурор вважає, що зміст угоди про примирення, відповідає положенням чинного законодавства та угода підлягає затвердженню.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, яке за класифікацією ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставини, що обтяжують призначення покарання відсутні.

Обставинами, що пом`якшують призначення покарання ОСОБА_5 є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами кримінального провадження є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

В дослідженій судом угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про примирення, встановлені ч.1 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання передбачені ст. 476 КПК України.

Узгоджене сторонами угоди покарання не виходить за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання. Сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди), з урахуванням особи винного, та вправі використати положення ст. 69 КК України, узгодивши інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин, що передбачено у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11 грудня 2015 року № 13.

Умови угоди відповідають вимогам ст. 471 КПК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, виходячи з чого суд, приходить до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення.

Керуючись ст. 374-376, 475 КПК України,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про примирення, укладену 15 березня 2024 року між та представником потерпілого Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. (одна тисяча сімсот грн).

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення: обвинуваченим виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 5-7 ст. 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; потерпілим виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених ч. 6 чи ч. 7 ст. 474 КПК України; прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому, згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України, угода не може бути укладена.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1