Справа № 344/3700/22
Провадження № 11-кп/4808/285/24
Категорія ст. 115 ч.2 п.п. 8, 9 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано - Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора та апеляційною скаргою з доповненням обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Івано - Франківського міського суду від 26 березня 2024 року, відносно ОСОБА_8 , за ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.2 п.п.8, 9 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, зареєстрованого АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє 17.12.2019 року вироком Калуського міськрайонного суду Івано - Франківської області за ст. 309 ч.1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , вважає вирок Івано - Франківського міського суду від 26.03.2024 року незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Зазначає, що за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 8,9 ч.2 ст. 115 КК України (станом на момент вчинення злочину 23.09.2021 року), передбачено покарання у виді від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі. ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох злочинів, один з яких особливо тяжкий та скоєний проти життя людини. Окрім цього, свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав, з потерпілим не примирився, жодну матеріальну та моральну шкоду спричинену своїми протиправними діями не компенсував. Потерпілий просив суд покарати обвинуваченого суворо.

Також, вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він не має міцних соціальних зв`язків, не працює, раніше неодноразово судимий, а вказані злочини скоїв під час судового розгляду щодо нього обвинувального акта за ст. 185 ч.3 КК України в Калуському міськрайонному суді. Жодних обставин, які могли б пом`якшувати його вину, не встановлено.

Просить вирок Івано - Франківського міського суду від 26.03.2024 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання, а саме за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України у виді 4 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 15, п.п. 8,9 ч.2 ст. 115 КК України -15 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

В поданій апеляційній скарзі з доповненням обвинувачений ОСОБА_8 , вважає вирок суду першої інстанції від 26.03.2024 року незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що 23.09.2021 року він з покупцем, який хотів придбати автомобіль перебуваючи у даному транспортному засобі узгоджували суму, що становила 6000 доларів США, покупець дав йому 3000 доларів США завдатку, які він поставив у бардачок, після чого побачив, як розбились три вікна та спец призначенці витягнули його з машини та почали бити по голові. Це катування відбувалося до приїзду слідчої групи. Після чого слідчий ОСОБА_10 повідомив його про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ст. 115 ч.2 КК України. На його прохання повідомити захисників, з якими у нього укладено договір про його затримання, слідчим було відмовлено.

Також в протоколі обшуку автомобіля Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 не вказано про вилучення його особистих речей, а саме 3000 доларів США, техпаспорт та сервісну книжку на даний автомобіль, документи на його собаку, спінінг, котушка, надувний матрац та насос.

Зазначає, що знущання над ним не припинялись і в УВП АДРЕСА_3 , він неодноразово голодував, в медичній частині установи йому відмовляли в проходженні обстеження.

23.09.2021 року у АДРЕСА_4 , він шукав свою знайому ОСОБА_11 , мешканці підказали, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_5 , після чого він почав гучно стукати у двері, однак йому ніхто не відчиняв. Він вже хотів іти, проте в кишені штанів знайшов деталь, яку виготовив особисто для свого знайомого, якою можна відкрити 50% замків. Попробував просунути дану деталь в замок, але не зміг відкрити дверей в той час почув, що іде прибиральниця і втік. Після того як вона пішла спробував ще раз, однак розхитуючи даний замок двері відчинилися і він побачив пістолет, який йому приклади до голови, чоловічий голос наказав пройти в квартиру, де почав йому погрожувати, а він в свою чергу просив не вбивати його. Даною особою було здійснено два вистріли, після чого він нічого не пам`ятає.

Зазначає, що судом першої інстанції до нього було упереджене та привзяте ставлення, не враховано те, що під час досудового розслідування порушено його право на захист, окрім цього незаконно видалили із зали судового засідання.

Просить вирок Івано - Франківського міського суду від 26.03.2024 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати його дії на ст. 123 КК України та призначити мінімальне покарання.

Також, обвинуваченим ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому він просить залишити її без задоволення, оскільки не вчиняв інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Вироком суду від 26 березня 2024 року, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 та ч.2 ст. 15, п.8, 9 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання:

- за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 15, п.8, 9 ч.2 ст.115 КК України - 10 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 10 років позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою - до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 вказано обчислювати з часу затримання - з 24 вересня 2021 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 ,- 50 776 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, 150 000 грн. 00 коп. моральної шкоди та 30 000 витрат за надання правової допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь держави, процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 42 727 грн. 98 коп.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив: незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) поєднаний з проникненням у житло;закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з метою приховати інший злочин та у зв`язку з виконанням цією особою громадського обов`язку.

Злочини вчинено при наступних обставинах.

23.09.2021 року, обвинувачений ОСОБА_8 прибув до м. Івано-Франківська, з метою вчинення корисливих злочинів. Так, близько 10.00 год., того ж дня, останній, перебуваючи по АДРЕСА_6 , зайшов у один із під`їздів даного будинку та вирішив вчинити крадіжку з квартири АДРЕСА_7 . Постукавши у вхідні двері помешкання з метою переконання, що там нікого немає, за допомогою спеціального засобу - відмички, проник в приміщення даної квартири, та став переміщатись по кімнатах. В той час, у квартирі перебував потерпілий ОСОБА_12 , який є власником даного домоволодіння. Обвинувачений, усвідомлюючи, що він буде викритим на місці скоєння злочину потерпілим, вирішив не вчиняти всіх дій, які вважав необхідними та не довівши злочин до кінця, з причин, поза власною волею, намагався покинути помешкання потерпілого, однак потерпілий став здійснювати спроби його затримання, з метою припинення обвинуваченим правопорушення. При цьому, будучи озброєним ножем, обвинувачений ОСОБА_8 розпочав боротьбу з потерпілим ОСОБА_12 та наніс цілеспрямовані удари у життєво важливі ділянки тіла, грудну клітку та шию останнього. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки зліва з підшкірною емфіземою, ушкодження пристінкової плеври, 6-го сегменту лівої легені, розвитком лівобічного пневмогематориксу, що викликало необхідність проведення операції (торакотомія зліва, зшивання легені, дренування за Бюлау) і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення; різану рану лівої кисті з пошкодженням сухожилка згинача 2-го пальця, що призвело до порушення функції 1-2 пальців лівої кисті, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали стійку втрату працездатності менше ніж на третину; 8 непроникаючих ран в ділянці грудної клітки, 1 не проникаюча рана в ділянці живота, зліва, 3 рани в ділянці шиї, 1 рану в ділянці лівого плеча, 1 рану в ділянці правої кисті. Після чого, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи впевненим, що вчинив всі дії для доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на вбивство потерпілого ОСОБА_12 , з місця події скрився. Однак, умисел обвинуваченого на приховання іншого злочину, а саме, крадіжки, шляхом позбавлення життя потерпілого, який виконував свій громадянський обов`язок, щодо припинення правопорушення, не був доведений обвинуваченим до кінця, оскільки потерпілому було надано завчасну медичну допомогу.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції від 26 березня 2024 року скасувати;

- прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а вирок суду першої інстанції від 26.03.2024 року скасувати та призначити обвинуваченому більш суворий вид покарання. Щодо апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 заперечив, просив залишити її без задоволення;

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч.3 ст. 185 ч.3, ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.2 п.п. 8,9 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведенні в апеляційні скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки дане кримінальне провадження відносно нього сфальсифіковане та не містить жодного доказу його вини, є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.2 п.п.8,9 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_12 , протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23.09.2021 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_12 повідомив, що невідома особа, приблизно 10 год. проникла в його приміщення шляхом підбору ключів та під час пограбування, намагалася позбавити його життя ( Т.2 а.п. 120), протокол огляду місця події від 23.09.2021 року із фототаблицями та відеозаписом до нього (Т.2 а.п. 123-145), протокол обшуку автомобіля «Мазда 6», д.н.з. НОМЕР_1 від 23.09.2021 року, у м. Львів, яким користувався обвинувачений, та відеозапис до протоколу, за участі обвинуваченого ОСОБА_8 та двох понятих ( Т.2 а.п. 153 -159), висновок експерта № 677 від 10.12.2021 року (Т.2 а.п 211,212), висновки експерта № 997 від 03.12.2021 року, №859 від 21.10.2021 року, №860 від 23.10.2021 року ( Т.2 а.п. 220-232), висновки експерта № 863 від 28.10.2021 року, № 996 від 03.12.2021 року (Т.3 а.п. 10-16), висновок експерта № СЕ-19/109-21/10685-Д від 11.11.2021 року (Т.3 а.п. 22-28), висновок експерта № СЕ -19/109-21/12805-БД від 24.12.2021 року (Т.3 а.п. 131-156) та висновок судово - психіатричної експертизи №5 від 13.12.2023 року (Т.4 а.п.166-168).

Враховуючи вищенаведені докази, у колегії суддів не виникає сумнівів у їх належності та допустимості, так як вони є послідовними, не суперечать один одному, зібрані відповідно до вимог закону та об`єктивно доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.2 п.п.8,9 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду заявив клопотання про повторне дослідження доказів, посилаючись на невірну оцінку місцевим судом доказам, які були надані стороною обвинувачення та безпідставне видалення його з зали судового засідання.

Колегія суддів порадившись на місці постановила відмовити в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про повторне дослідження доказів, з наступних підстав.

Положення ч. 3 ст. 404 КПК України визначають, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом 1-ої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді 1-ої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В контексті цього питання колегія суддів зауважує, що в постанові колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 18.07.2022 року (справа №698/937/13) викладена правова позиція, відповідно до якої для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження. Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Окрім того, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція суду касаційної інстанції, а саме колегії суддів у складі Третьої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №712/2341/15-к, у відповідності до якої повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даній справі, на переконання колегії суддів, аргументи клопотання обвинуваченого про повторне дослідження доказів фактично зводяться до незгоди із правовою оцінкою місцевим судом деяких письмових доказів.

Водночас клопотання не містить належного обґрунтування щодо необхідності повторного дослідження зазначених доказів. Зокрема обвинувачений та захисник не надали суду раціонального пояснення стосовно допущення місцевим судом порушень під час дослідження цих доказів або неповноти їх дослідження.

При цьому, обвинувачений приймав безпосередню участь під час дослідження доказів, однак ухвалою суду від 22.09.2023 року у зв`язку з тим, що обвинувачений неодноразово порушував порядок у залі судового засідання, допускав нецензурні висловлювання, образи на адресу учасників судового процесу, в тому числі захисника суд першої інстанції видалив його із зали судового засідання.

Доводи обвинуваченого наведені в поданій ним апеляційній скарзі з приводу того, що він не вчиняв інкримінованих йому злочинів, оскільки особа, яка відчинила двері та приставила йому пістолет до голови почала йому погрожувати, здійснила два вистріли після чого він до тепер не може згадати, що було далі, оскільки не пам`ятає.

Дані доводи обвинуваченого ОСОБА_8 на думку судової колегії є необгрунтованими, оскільки вони спростовуються показами потерпілого ОСОБА_12 , які є чіткими, послідовними та в яких висвітлено всі обставини події, яка мала місце 23.09.2021 року, висновком експертизи № 677 від 10.12.2021 року згідно якого, у потерпілого ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження: проникаюча колото-різана рана грудної клітки зліва з підшкірно емфіземою, ушкодженням пристінкової плеври, 6-го сегменту лівої легені, розвитком лівобічного пневмогемотораксу, що викликало необхідність проведення операції (Торакотомія зліва, зашивання легені, дренування за Бюлау) і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень які є небезпечними для життя в момент спричинення утворилась від дії плоского колюче-ріжучого предмета, про що свідчить переважання глибини рани над її довжиною; різана рана лівої кисті з пошкодженням сухожилка згинача 2-го пальця, що призвело до порушення функції 1-2-го пальців лівої кисті (неможливість їх згинання та викликало необхідність проведення операції зшивання пошкодженого сухожилля), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали стійку втрату працездатності менш ніж на третину, яка утворилась від дії ріжучого предмета, про що свідчать, переважання довжини рани над її глибиною; 8 - не проникаючих ран в ділянках грудної клітки, 1 - не проникаюча рана в ділянці живота зліва, 3 - рани в ділянці шиї, 1 - рана в ділянці лівого плеча, 1 - рана в ділянці правої кисті, відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. Вказані вище тілесні ушкодження можуть відповідати терміну, вказаному в постанові. Судово-медичних даних які б вказували на послідовність спричинення тілесних ушкоджень та який напрямок каналу рани та в якому напрямку завдавались тілесні ушкодження, немає (а.с.211, 212 том 2).

Окрім цього, в поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги його заяви про те, що під час досудового розслідування до нього застосовувались незаконні методи проведення дізнання та досудового слідства, зокрема його було піддано після фактичного незаконного затримання 23.09.2021 року в м. Львові, психічному залякуванню.

Кримінальний процесуальний закон забороняє під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність (ч. 2 ст. 11 КПК України). Докази, отримані внаслідок таких дій, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК України є недопустимими.

Статтею 373 КК України передбачено кримінальну відповідальність за примушування давати показання при допиті шляхом незаконних дій з боку особи, яка проводить дізнання або досудове слідство. Повідомлення про незаконні методи досудового розслідування працівниками правоохоронних органів мають бути предметом перевірки судами.

Однак, як вбачається з перевірених матеріалів кримінального провадження будь - яких скарг від обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду на дії працівників поліції не поступало.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що протокол обшуку автомобіля Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки в ньому не відображено всіх речей, які були в його автомобілі, а саме 3000 доларів США, на думку колегії суддів є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до протоколу обшуку автомобіля марки "Мазда 6", д.н.з. НОМЕР_1 , від 23.09.2021 року, у м. Львів, яким користувався обвинувачений, та відеозапису до протоколу, за участі обвинуваченого ОСОБА_8 та двох понятих, виявлено та вилучено: змиви з перемикача світла фар та поворотних покажчиків, змиви з керма автомобіля, змиви з перемикача передач, змиви з важелів опускання та піднімання бокового скла зі сторони водія; зелено-коричнева рослинна речовина; порошкоподібна кристалічна речовина; п`яти гривнева купюра у середині із рослинною речовиною зеленого кольору; штани матерчаті бежевого кольору із нашаруванням речовини бурого кольору; штани джинсові синього кольору із ременем чорного кольору; рушник синього та темно синього кольорів; дві балаклави чорного кольору; п`ять матерчатих рукавиць чорного кольору; предмети схожі на відмички; сім карту оператора мобільного зв`язку "Київстар"; мобільний телефон марки "Самсунг" ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ НОМЕР_3 ; металеву люльку для куріння з нагаром; змив зі стелі поряд із ручкою переднього пасажирського сидіння; ЮСБ флеш накопичувач; марлевий бинт із нашаруванням речовини бурого кольору; три матерчаті кепки (а.с.153-159 том 2).

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, оскільки головуючою суддею його було безпідставно видалено із зали судового засідання, на думку колегії суддів не заслуговують на увага.

Згідно наявних у матеріалах кримінального провадження аудіо та відео записів судових засідань по даному кримінальному провадженні вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 систематично порушував порядок, кричав, не давав можливості висловитися іншим учасникам судового розгляду, ображав та принижував присутніх, погрожував їм.

Головуюча суддя в судовому засіданні неодноразово попереджала обвинуваченого про можливість його видалення з зали судового засідання, якщо він продовжуватиме порушувати порядок, що зафіксовано в журналі судового засідання.

Раніше, з метою забезпечення обвинуваченому можливості брати участь у судовому засіданні, головуюча не ставила питання про видалення обвинуваченого з зали судового засідання, а лише попереджала його про таку можливість і робила зауваження, проте обвинувачений продовжив порушувати порядок в судовому засіданні з постійно наростаючою активністю, настільки грубо й тривало, що цим самим позбавив можливості іншим учасникам судового розгляду висловлювати свою думку, вчиняти будь-які процесуальні дії та в цілому продовжувати судове засідання.

Якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні «Ананьєв проти Російської Федерації» («Ananyev v. Russia» від 30.07.2009 р.), присутність підсудного в залі судового засідання при розгляді його справи є досить важливим аспектом, однак проведення засідання за відсутності підсудного не є невідповідним положенням Конвенції, якщо ця особа може згодом домагатися перегляду вироку судом, який розглядав його справу, або вищим судом. При цьому ЄСПЛ підкреслив, що для належного здійснення правосуддя важливо, щоб повага і порядок в залі суду були визначальними критеріями для судових розглядів; явне недотримання підсудним основних принципів належної поведінки не може і не повинно допускатися. Сенс статті 6 Конвенції не перешкоджає особі за своєю власною волею, прямо або мовчазно, відмовитися від права на проведення справедливого розгляду. Однак для того, щоб бути ефективним в цілях Конвенції відмова від права на участь у судовому розгляді має встановлюватися однозначно і враховувати мінімальні гарантії, відповідні його значущості. Таким чином, ЄСПЛ допускає можливість видалення обвинуваченого із залу суду як наслідок порушення ним порядку в судовому засіданні за умови дотримання мінімальних гарантій права на справедливий суд, наприклад, шляхом забезпечення права на захисника, права на оскарження вироку суду.

Дотримуючись вищевказаних стандартів, суд першої інстанції виходив з того, що головуюча суддя неодноразово попереджала обвинуваченого про можливість видалення його з зали судового розгляду у випадку продовження ним порушення порядку в судовому засіданні, проте обвинувачений не тільки не припинив порушення, але й навпаки почав порушувати порядок все більш активно й грубо, та зрештою став робити це так, що унеможливив подальший розгляд в його присутності.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що обвинуваченому роз`яснено наслідки видалення його із зали судового засідання.

Крім того, видалення обвинуваченого із зали судового розгляду не позбавляє його права на ознайомлення з доказами, які були досліджені, а також з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності, та дати пояснення щодо них. Таким чином, видалення обвинуваченого із зали суду за цих обставин не становитиме порушення ст. 6 Конвенції.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке покарання, яке суперечить тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, передбаченого ст. 12 КК України.

Однак, на думку колегії суддів призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України, тобто дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, особу винного, його молодий вік, те, що обвинувачений раніше судимий, в тому числі за корисливі злочини на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд оцінивши зібрані докази в сукупності, давши їм належну правову оцінку, врахувавши обставини кримінальних правопорушень, прийшов до обґрунтованого висновку, про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Призначене покарання ОСОБА_8 на думку колегії суддів є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК України, тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено апеляційних підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування вироку суду та постановлення нового, а тому подані апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 є необгрунтованими, а покарання судом першої інстанції призначене без порушень кримінального та кримінального процесуального закону.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок Івано - Франківського міського суду від 26.03.2024 без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора та апеляційну скаргу з доповненням обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Івано - Франківського міського суду від 26.03.2024 року щодо ОСОБА_8 за ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 15 ч.2, ст. 115 ч.2 п.п8,9 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5