ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1792/24 Справа № 205/8567/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

підозрюваної (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не одружена, яка проживає, за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, до 20 червня 2024 року включно, та зменшено розмір альтернативної застави до 379 600 грн.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у вчиненні інкримінованого злочину, за який передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що може спонукати останню до переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також судом першої інстанції було враховано дані про особу обвинуваченої та зменшено розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року скасувати в частині вирішення питання про розмір застави та постановити нову ухвалу, якою встановити ОСОБА_6 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 233 600, 00 грн.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ризики, які зазначає прокурор в своєму клопотанні, наразі зменшились, оскільки всі заявлені прокурором та захисником свідки вже допитані, досліджені письмові матеріали, і тому недоцільно продовжувати запобіжний захід його підзахисній у тому самому обсязі.

Вважає, що в оскаржуваному рішення не наведено достатнього обґрунтування того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є невиправданим і не зможе забезпечити виконання покладених на неї обов`язків та запобігти ризикам з числа передбачених ст. 177 КПК України.

Вказує, що судом не враховано дані про особу ОСОБА_6 , яка має на утриманні малолітню дитину та позбавлена можливості спілкування з нею. Зазначає, що передують новорічні свята, які малолітня донька обвинуваченої може зустріти без своєї матері, що може негативно вплинути на психічне здоров`я дитини.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та захисника, які апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися

?нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.

Так, прокурором було подано суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що встановлені щодо ОСОБА_6 ризики не відпали і продовжують існувати. Враховуючи, що судовий розгляд за обвинувальним актом не завершено, з метою забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, виникла необхідність у продовженні строку тримання її під вартою.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують і для запобігання ним необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, небезпідставність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останньої до інкримінованого правопорушення, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним, а дослідження доводів сторони захисту у цій частині є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу. Відтак апеляційні доводи про недопустимість частини доказів та недоведеність винуватості ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останньої існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, що може спонукати останню до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

У практиці ЄСПЛ ризик втечі оцінюється у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченої від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлений щодо цієї обвинуваченої ризик з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомим та запобігання йому можливе лише за умови ізоляції обвинуваченої від суспільства.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо упередженості прокурора, та того, що подане ним клопотання грунтується лише на його особистому переконанні у необхідності продовження строку тримання під вартою, при цьому ризики нічим не підтверджені, колегія суддів вважає такими, що випливають із особистих висновків захисника, які мають характер загальних міркувань і не спростовують достатньою мірою ані існування, ані вагомості встановленого щодо ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України. На думку колегії суддів, встановлені відомості про особу обвинуваченої не дають достатніх підстав для висновку про достатність застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу.

Визначену ОСОБА_6 альтернативну заставу у розмірі, зменшеному оскаржуваною ухвалою до 379.600, 00 грн., колегія суддів вважає законною та обгрунтованою, а достатніх підстав для її подальшого зменшення до мінімального розміру, передбаченого процесуальним законом для злочинів відповідного ступеню тяжкості, як про це порушує питання захисник в апеляційній скарзі, не вбачає.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4