Справа №573/1659/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_14
Номер провадження 11-кп/816/653/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

17 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 573/1659/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 02.10.2023, за яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Білопілля Сумської області, зареєстрований АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку з його суворістю та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст. 75 КК, оскільки вину у вчиненому визнав повністю, надавав показання щодо фактичних обставин ДТП, вибачився перед потерпілою, що не було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання в повному обсязі, який не визнав наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, зважаючи на часткове відшкодування ним завданої злочином шкоди в сумі 5000 грн. Потерпілий також порушив ПДР і дана обставина мала бути встановлена судом як пом`якшуюча покарання обставина. Раніше до кримінальної відповідальності він не притягувався, на обліку у лікарів не перебуває, на даний час не працює у зв`язку із хворобою, є добровольцем ТрО, пенсіонером по інвалідності 3 групи, за місцем проживання характеризується задовільно, а за попереднім місцем роботи - позитивно, потребує постійного лікування.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.10.2023 ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати т/з строком на два роки. Стягнуто на користь держави 11668,40 грн за проведення судових експертиз.

Згідно вироку, 26.11.2021 близько 17:40 ОСОБА_5 , керуючи т/з «Renault Master», р. н. НОМЕР_1 а/д Р-44 « Суми-Путивль-Глухів » в м. Ворожба Сумського району Сумської області в напрямку м. Білопілля, з перевищенням дозволеної швидкості в населеному пункті (понад 50 км/год), в районі магазину «Мікс» по АДРЕСА_3 , знехтував безпекою дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху у виді пішохода, що рухався у напрямку смуги руху керованого ним транспорту, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину поза межами пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля та порушив вимоги пунктів п. 4.7, 4.14а, б ПДР. Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди, а ОСОБА_5 , керуючи т/з «Renault Master», р. н. НОМЕР_1 порушив п. 12.3, 12.4, 12.9б ПДР, які знаходяться у причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , які просили залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_5 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у його апеляційній скарзі.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно ст. 12 КК є тяжким необережним злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працює, є добровольцем територіальної оборони, пенсіонером по інвалідності 3 групи, за місцем проживання характеризується задовільно, за попереднім місцем роботи позитивно. При цьому суд також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Разом з цим, судом врахована і думка потерпілої, яка як в суді першої, так і апеляційної інстанції просила призначити обвинуваченому справедливе покарання у виді позбавлення волі, а також незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті людини.

Колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав як для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання (ст. 69 КК), так і для звільнення останнього від відбування покарання з випробовуванням (ст. 75 КК), а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з строком на два роки.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання обвинуваченого на те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав, надавав зізнавальні покази щодо фактичних обставин ДТП, за місцем проживання та попередньої роботи характеризується позитивно, а також порушення ПДР і самим потерплим ОСОБА_12 , колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці обставини судом враховані та взяті до уваги при призначенні покарання у сукупності також і з іншими фактичними обставинами провадження.

Доводи обвинуваченого про те, що судом безпідставно не взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання - його щире каяття не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції вказані обставини встановлені не були.

Так, щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини й готовності нести кримінальну відповідальність. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Не має підстав встановлення щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, у випадку, коли обвинувачений повідомив про своє розкаяння неусвідомлено та не щиро, озвучивши це лише на словах, не підтверджених жодними діями як-то висловлення співчуття родині загиблого, вибачення перед потерпілою, відшкодування заподіяної їй матеріальної чи моральної шкоди, а вину свою визнав таким чином, що підтвердив лише очевидність скоєння ним.

На переконання колегії суддів, матеріали провадження не містять реальних та дієвих проявів щирості з боку обвинуваченого. Така позиція апеляційного суду посилюється і показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка в суді першої інстанції пояснила, що обвинувачений протягом двох років з дня ДТП жодного разу не здійснив спробу вибачитися перед нею, не поцікавився як живе неповнолітній син загиблого, а в суді апеляційної інстанції також додала, що бажання добровільно відшкодувати завдану кримінальним правопорушення шкоду в сумі 5000 грн та 100 дол. США ОСОБА_5 виявив лише після ухваленого відносно нього судом першої інстанції вироку та перебування на розгляді його апеляційної скарги.

Доводи обвинуваченого про те, що він є інвалідом 3 групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату колегія суддів до уваги не бере, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які застереження щодо неможливості відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства. Не надано апеляційному суду і інформації про те, що обвинувачений по стану свого здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, доводи ОСОБА_5 , викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не заслуговують на увагу. Підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 02.10.2023 відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3