УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 484/2454/23

провадження № 51-951ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Капустянка Савранського р-ну Одеської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 в березні 2023 року (точного часу під час досудового розслідування не встановлено) умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану проник до гаражного приміщення, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав фрезер марки «RYOBI rrt1660» вартістю 3400 грн, який належить ОСОБА_6 , чим спричинив йому майнової шкоди на зазначену суму.

Крім того, 10 березня 2023 року (точного часу під час досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні фотостудії, розташованої за адресою: АДРЕСА_3., умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану повторно викрав мобільний телефон марки «Huawei P Smart Plus (INE-LX1)» вартістю 1674,50 грн, який належить ОСОБА_7 , чим спричинив йому майнової шкоди на вказану суму.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 15 листопада 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року в частині призначеного покарання та звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій, призначаючи її підзахисному покарання, неналежним чином врахували: тяжкість вчиненого злочину; визнання вини засудженим, щире каяття та сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також, на переконання касатора, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою позицію прокурора та потерпілого, які просили призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, захисник звертає увагу Суду на відсутність претензій до засудженого від потерпілих, яким матеріальну шкоду відшкодовано.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими злочинами; відомості про особу засудженого, який визнав вину, перебуває на обліку у лікаря нарколога, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, неодружений, не має постійного місця проживання, не працює, на підставі ст. 89 КК судимостей не має; наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які його обтяжують; вчинення ОСОБА_4 раніше аналогічних кримінальних правопорушень проти власності.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, доводи якої також зводилися до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.

Так, Миколаївський апеляційний суд зауважив, що встановлені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_4 , схильність до продовження протиправної поведінки, стійку антисоціальну позицію й небажання стати на шлях виправлення, у зв`язку з чим застосування стосовно засудженого звільнення від відбування покарання не призведе до його виправлення, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами, та може створити в засудженого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, хибне уявлення про безкарність.

Не залишилося поза увагою колегії суддівапеляційного суду і те, що спричинену потерпілим шкоду відшкодовано виключно завдяки вжитим органом досудового розслідування заходам, а саме шляхом повернення викраденого майна власникам.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене, твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позиція потерпілого і прокурора в судовому засіданні щодо призначення покарання не є визначальними під час розгляду зазначеного питання і враховуються судом під час призначення покарання разом із іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу винуватого.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3