ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/377/24 Справа № 199/5307/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 та першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Амур-Нижньоніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000882 та №0000542, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, який має неповну середню освіту, неодружений, на утриманні дітей не має, не працює, проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , ранішесудимий:

-18 липня 2017 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

-12 грудня 2017 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська за ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням ч.4 ст.70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці,

рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від

08 травня 2018 року вирок від 12 грудня 2017 року в частині покарання змінено, та ухвалено вважати засудженим за ч. 2

ст. 125 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці, а вирок від 18 липня 2017 року ухвалено виконувати самостійно, звільнений 12 вересня 2018 року по відбуттю строку покарання;

-18 грудня 2020 року вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяців, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України відбув покарання повністю, враховуючи строк попереднього ув`язнення,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Амур-Нижньоніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року ОСОБА_8 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 12 років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та визначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 13 років.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з 01 листопада 2022 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у сумі 4 472, 45 грн. та моральної шкоди у сумі 5 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим в умисному вбивстві та грабежі, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за наступних обставин.

ОСОБА_8 (відповідно до зміненого прокурором обвинувального акту, затвердженого 25 липня 2019 року), маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливий злочин проти власності.

Так, 09 квітня 2019 року приблизно о 18:00 год., перебуваючи на перехресті вулиць Стрілочна та Каспійська в м. Дніпрі, ОСОБА_8 побачив незнайомого ОСОБА_13 , у якого при собі була сумка чорного кольору. В цей час ОСОБА_8 визначив вказану сумку об`єктом свого злочинного посягання та у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_8 , дочекавшись поки ОСОБА_13 пройде повз нього, почав йти за ним та приблизно о 18:15 год. 09 квітня 2019 року, перебуваючи навпроти буд. АДРЕСА_2 , підійшов ззаду до ОСОБА_13 та, діючи з корисливого мотиву, повторно, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс йому один удар правою рукою, стиснутою в кулак, в потилицю, від чого останній не втримав рівновагу та з висоти власного зросту впав на землю обличчям вгору, після чого ОСОБА_8 шляхом ривка своєю правою рукою зірвав з плеча потерпілого сумку, в якій знаходились гроші в сумі 1 500 грн., мобільний телефон марки «SAMSUNG Galaxy J3», вартістю 2 972,45 грн., та обручка з металу жовтого кольору, які він відкрито викрав, та таким чином спричинивши потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 4 472,45 грн. (сумка та обручка матеріальної цінності для потерпілого не представляють).

Після чого ОСОБА_8 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, в подальшому розпорядившись ним на власний розсуд.

ОСОБА_8 31 жовтня 2022 року приблизно о 20:25 год. поблизу магазину «Продукти», розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , перебував разом з своїм товаришем ОСОБА_14 , де під час спільного вживання алкогольних напоїв на ґрунті раптового виниклих неприязних стосунків між ними виник словесний конфлікт, після якого ОСОБА_14 направився до місця мешкання за адресою: АДРЕСА_4 .

В свою чергу ОСОБА_8 направився до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де з метою продовження конфлікту з ОСОБА_14 та з`ясовування між ними відносин на ґрунті раптового виниклих неприязних стосунків взяв ніж чорного кольору, який утримував його в кишені куртки, одягненої на ньому. Після чого, утримуючи та приховавши вказаний ніж в кишені своєї куртки, одягненої на ньому, направився до місця мешкання ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_4 .

31 жовтня 2022 року приблизно о 20:45 год. ОСОБА_8 зайшов до під`їзду буд. АДРЕСА_3 , піднявся на другий поверх до кв. 7, де мешкає потерпілий ОСОБА_14 , після чого постукав у вхідні двері квартири.

В той же час ОСОБА_14 вийшов з квартири та між ними продовжився раніше виниклий словесний конфлікт, під час якого на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків у ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині - ОСОБА_14

31 жовтня 2022 року приблизно о 20:50 год., перебуваючи між першим та другим поверхом приміщення під`їзду № 1 за адресою: АДРЕСА_3 , реалізуючи свій умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_14 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, у безпосередній близькості до потерпілого, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, і бажаючи їх настання, дістав із кишені куртки, одягненої на ньому, раніше вказаний ніж чорного кольору та, використовуючи ніж як знаряддя вбивства, тримаючи його у своїй правій руці, діючи умисно, наніс ножем ОСОБА_14 один удар в область грудної клітини з лівої сторони, де у людини розташовуються життєво важливі органи.

Вважаючи свої злочинні дії доведеними до кінця ОСОБА_8 місце вчинення кримінального правопорушення покинув у невідому напрямку.

Від отриманого удару ножем ОСОБА_14 , намагаючись втримати рівновагу, піднявся на другий поверх, де намагався зайти до квартири свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_4 , однак не втримав рівновагу, з висоти власного зросту впав спиною на бетонну підлогу на другому поверсі вказаного під`їзду, при цьому вдарившись головою в області потиличної ділянки, де не приходячи до тями помер.

В результаті своїх умисних дій ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаного проникаючого поранення передньої поверхні грудної клітини ліворуч, із ушкодженням міжреберних м`язів, передньої серцевої сорочки, передньої стінки лівого шлуночка серця, із проникненням у порожнину лівого шлуночка, крововиливу в оточуючі м`які тканини за ходом раневого каналу, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті та стосовно живих осіб мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, яке небезпечне для життя в момент заподіяння та що призвело до настання смерті.

Смерть ОСОБА_14 настала від колото-різаного проникаючого поранення грудної клітини із ушкодженням серця, яке ускладнилось гострою крововтратою.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, приєднавши за сукупністю вироків 1 рік 3 місяці позбавлення волі, тоді як за попереднім вироком йому було призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі. Зазначає, що розгляд проводився необ`єктивно та упереджено, прокурор ігнорував рішення суду про привід свідків, вказавши, що останні за кордоном. Вказує, що показання свідка ОСОБА_15 не підтверджують його винуватість. Звертає увагу, що свідок охоронець зазначав, що ключі і сумку приносив інший чоловік. Вказує, що бачив як перед судовим засіданням прокурор готував свідків до допиту, розказуючи, що їм казати. Вважає, що суд необгрунтовано не взяв до уваги його показання. Зазначає, що телефону в ломбарді виявлено не було, на відеозаписі його не має, а також в матеріалах справи відсутній оригінал квитанції з ломбарду, а наявна в матеріалах справи копія належним чином не завірена та взята невідомо звідки. Звертає увагу, що потерпілий не бачив, хто відібрав у нього сумку і побив його. Вважає, що в матеріалах провадження відсутня достатня і необхідна сукупність доказів на підтвердження його винуватості.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений вказує, що справа щодо нього від 09 квітня 2019 року була сфабрикована працівниками поліції, його скарги та заперечення щодо цього були проігноровані прокурором. Вказує, що писав скаргу до ДБР щодо незаконних методів досудового розслідування. Звертає увагу, що всупереч рапортам працівників поліції свідки грабежу знаходяться на території України за місцем свого проживання.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, необгрунтованим та підлягає скасуванню. Зазначає, що потерпілий не бачив нападника, а тому не можливо стверджувати, що ним був саме обвинувачений. Вказує, що справа щодо ОСОБА_8 була сфабрикована. Зазначає, що відомості з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 червня 2019 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_13 впізнає ОСОБА_8 як особу, яка 19 квітня 2019 року відкрито заволоділа його майном та нанесла удар по голові ззаду, не відповідає показанням, наданим потерпілим під час судового розгляду про те, що він не бачив особу, яка здійснила на нього напад. Звертає увагу, що показання потерпілої ОСОБА_10 не спростовують твердження обвинуваченого щодо скоєння вбивства ОСОБА_14 через необережність при самозахисті від дій потерпілого, оскільки потерпіла не була безпосереднім свідком подій, в наслідок яких загинув її син.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстави неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У строк призначеного покарання повністю зарахувати відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року за правилами, передбаченими ст. 72 КК України. За ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та покарання, призначене із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. В інший частині вирок просить залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що у цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_8 вчинив 09 квітня 2019 року, тобто до ухвалення вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, та в період іспитового строку, визначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, 31 жовтня 2022 року, а тому суд, ухвалюючи вирок та призначаючи покарання обвинуваченому, повинен був призначити покарання спочатку: за ч. 2 ст. 186 КК України; далі визначити покарання на підставі ч. 4 ст.70 КК України за цим вироком і за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, зарахувавши в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, відбуту частину покарання за попереднім вироком; потім призначити покарання за ч. 1 ст. 115 КК України та після цього призначити остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за останнім вироком, повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попередніми вироком, а саме за цим вироком та вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року.

Також на оскаржуваний вирок суду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, однак до початку судового розгляду у відповідності до ч. 1 ст. 403 КПК України подав заяву про відмову від апеляційної скарги, яка у відповідності до ст. 403 КПК України була прийнята судом.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримали свої апеляційні скарги, просили вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і захисника.

Потерпіла ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і захисника.

Потерпіла ОСОБА_13 у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України, за які він засуджений, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Твердження сторони захисту на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази винуватості ОСОБА_8 у кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України, спростовуються поясненнями як самого обвинуваченого, який хоча і заперечував наявність умислу на вбивство потерпілого, проте визнав факт нанесення останньому ножем, який він взяв із дому, тілесних ушкоджень, так і поясненнями потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції; фактичних даних, що містяться у протоколах оглядів місця події та трупу, проведення слідчого експерименту, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та у висновках судово-медичних експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд на підтвердження свого висновку щодо винуватості ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_10 , яка вказала, що 31 жовтня 2022 року її син ОСОБА_14 з ОСОБА_8 приїхав з командировки, кудись пішов, потім прийшов, в нього була рука в крові. Коли син прийшов до дому, через 10 хвилин хтось постукав у двері, у дверне вічко вона побачила ОСОБА_8 з співмешканкою. ОСОБА_14 вийшов, потім був крик ОСОБА_18 , після чого ОСОБА_8 з своєю співмешканкою побігли, а ОСОБА_14 одразу впав, тримаючись рукою за ліву частину тіла, і більше нічого не казав. Як ОСОБА_14 отримав травму, вона не бачила. В руці ОСОБА_14 нічого не тримав та ОСОБА_8 не відштовхував. У ОСОБА_14 в кишені був кухонний ніж, в руках вона його не бачила, а поліцейський показав, що у нього був ніж в кишені. Вона не бачила, щоб син був агресивний.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_16 , яка в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_8 знала через те, що вони живуть на одній вулиці. Загиблий був її сусідом. Вона була вдома, слухала музику, коли почула спочатку чоловічі крики, потім жіночі, це були голоса обвинуваченого та його дружини. Коли відкрила двері, побачила кров. Потерпілий лежав з забинтованою рукою, кофта вся в крові, а на відстані 2-3 метри від нього був ніж з чорною ручкою, з сріблястим лезом. На другому поверсі була тільки мати загиблого, яка просила її викликати швидку. Вона викликала швидку та поліцію.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_17 , яка в судовому засіданні пояснила, що очевидцем злочину не була, однак бачила, як в день події ОСОБА_8 з ОСОБА_14 вийшли з магазину. ОСОБА_14 взяв 0,5 літра горілки та вони пішли в зал, що вони робили в залі, не бачила. З ними була співмешканка ОСОБА_8 - ОСОБА_18 Сварку не бачила.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілої та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла або свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 , як безпідставно про це зазначає в апеляційних скаргах сторона захисту.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення до показань свідка ОСОБА_19 про непричетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, оскільки надані нею показання явно свідчать про її зацікавленість та намагання штучно підлаштувати свої показання під фактичні обставини, які встановлювалися під час дослідження доказів, під показання обвинуваченого ОСОБА_8 з метою штучного створення для нього алібі, оскільки вона є цивільною дружиною останнього, тобто зацікавленою особою.

Крім того, повідомлені потерпілою ОСОБА_10 , свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 обставини узгоджувалися з наступними письмовими доказами у провадженні, дослідженими в ході судового розгляду.

Так, судом першої інстанції досліджено та враховано відомості протоколу огляду від 31 жовтня 2022 року з фотознімками до нього, відповідно до якого було проведено огляд приміщення під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 , під час якого виявлено та вилучено: змив на марлевий тампон з РБК з землі біля під`їзду; 1 слід п/в на 1 л/с з зовнішньої поверхні дверей під`їзду; змив на марлевий тампон з зовнішньої ручки дверей під`їзду; змив з плями РБК на марлевий тампон між першим та другим поверхами; ніж чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору та зі слідами входу на 9 см від краю леза; змив з бризками речовини бурого кольору зі стіни між першим та другим поверхами; ніж з дерев`яною ручкою, з-під правої руки трупу; 1 слід п/в на 1 л/с з внутрішньої поверхні вхідних дверей квартири АДРЕСА_5 ; змив на марлевий тампон з вхідної ручки дверей до квартири АДРЕСА_5 з зовнішньої сторони.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на протокол огляду трупа від 31 жовтня 2022 року з фототаблицями до нього, відповідно до якого було оглянуто труп ОСОБА_14 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , поряд з квартирою АДРЕСА_5 на її порозі, лежачі на спині обличчям догори, ліва рука відведена від тулуба вліво, права рука витягнута вздовж тулубу, ноги витягнуті вздовж тулуба.

Крім того, суд першої інстанції навів у вироку дані, що містяться у протоколі огляду від 01 листопада 2022 року, згідно з яким об`єктом огляду є сходи біля продуктового магазину з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого виявлено та вилучено на сходах до дверей магазину на третій сходинці (знизу в гору), у лівій частин плями РБК.

Суд першої інстанції обгрунтовано як на доказ винуватості ОСОБА_8 послався на висновки судово-медичних експертиз № 619 від 07 листопада 2022 року, № 635 від 23 листопада 2022 року, № 637 від 02 грудня 2022 року, №771 від 02 грудня 2022 року, № 772 від 30 листопада 2022 року, №769 від 24 листопада 2022 року, № 636 від 21 листопада 2022 року та № 659 від 12 грудня 2022 року, відповідно до яких встановлено групову приналежність крові ОСОБА_8 та ОСОБА_14 . В слідах на представлених для дослідження куртці (об`єкти №№1-5), штанях (об`єкти №№6, 7, 8), футболці (об`єкт №9) та парі черевиків (об`єкти №№10, 11) встановлена наявність крові людини, яка могла походи (об`єкти №№1-8,10,11) від потерпілого ОСОБА_14 . Даних про присутність в цих слідах крові ОСОБА_8 не отримано. На наданих на дослідження марлевих тампонах зі змивом між першим і другим поверхом під`їзду (об`єкти №1-2) та на марлевому тампоні зі змивом біля дверей під`їзду (об`єкт №3) встановлена наявність крові людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_14 , даних про присутність крові підозрюваного у вказаних слідах не отримано. В слідах на ножі (об`єкти №№1-3), наданому на дослідження, встановлено наявність крові людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_14 , походження крові на ножі від ОСОБА_8 виключається. В піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластини з правої та лівої руки трупа ОСОБА_14 , а також на фрагментах марлі зі змивами з рук трупа встановлено наявність крові та виявлений білок людини, які можуть походити від потерпілого ОСОБА_14 , походження крові в даних об`єктах від ОСОБА_8 виключається. У фрагментах марлі зі змивами з обох рук ОСОБА_8 встановлена наявність крові людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_14 , походження крові в даних об`єктах від ОСОБА_8 не встановлено.

Водночас, дослідивши дані висновків судово-медичних експертиз 6399 від 24 листопада 2022 року та №26-МК від 04 січня 2023 року, суд першої інстанції зазначив, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості та механізмом утворення розділені на три групи:

1 група: колото-різане проникаюче поранення (рана №2) передньої поверхні грудної клітини ліворуч із ушкодженням міжреберних м`язів, передньої поверхні серцевої сорочки, передньої стінки лівого шлуночка серця, із проникненням у порожнину лівого шлуночка, крововилив в оточуючі м`які тканини за ходом раневого каналу. Вказане поранення є колото-різаним (рана мас один гострий інший заокруглений кінець і рівні краї, глибина ранового каналу переважає над довжиною шкірної рани), причинене незадовго до настання смерті, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті та стосовно до живих осіб має ознаки тілесного ушкодження тяжкого ступеню тяжкості, як небезпечне для життя у момент заподіяння та призвело до настання смерті. Дане поранення спричинене від дії предмету, що мав колюче-ріжучі властивості, слідоутворююча частина якого була пласка (типу клинка ножа), із шириною зануреної в тіло частини не більше 21-22 мм, мала вістря, один гостро заточений край (лезовий) та протилежний не заточений край (обуховий), товщиною близько 1,5-2 мм при глибині раневого каналу близько 11 см.

2 група: різані поранення (рани №3,4) на долонній поверхні лівої кисті, біля основ 4 та 2 пальців (що мають гострі кінці та рівні краї, довжина шкірних ран переважає над глибинами ранових каналів), причинені незадовго до настання смерті, від ковзної дії гострого предмета, що перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті та, стосовно до живих осіб, мають ознаки тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості.

3 група: забійна рана потиличної ділянки (рана №1) виникла незадовго до настання смерті від дії тупого предмету або при ударі об такий, також не перебуває у причинному зв`язку з настанням смерті та, стосовно до живих осіб, має ознаку тілесного ушкодження легкого ступеню тяжкості.

Смерть настала від колото-різаного проникаючого поранення грудної клітини із ушкодженням серця, яке ускладнилося гострою крововтратою, що підтверджується вищезазначеними даними судово-медичної експертизи трупу, зниженим кровонаповненням внутрішніх органів, плямами Мінакова під ендокардом, наявністю 1700 мл рідкої крові із пухкими згортками в лівій плевральній порожнині, ознаками зовнішньої кровотечі та результатами судово-гістологічного дослідження.

Враховуючи виразність трупних явиш на момент огляду трупа на місці виявлення можна припустити, що смерть його настала приблизно за 2-4 години до моменту фіксації трупних явиш па місці події.

Також встановлено, що характер ушкодження на дослідженому шматку шкіри з грудної клітини ліворуч трупа ОСОБА_14 свідчить про те, що воно має морфологічні ознаки наскрізної колото-різаної рани, яка спричинена від дії предмету, що мав колюче-ріжучі властивості, слідоутворююча частина якого була пласка (типу клинка ножа), шириною зануреної в тіло частини не більше 21-22 мм, мала вістря, один гостро заточений край (лезовий) та протилежний не заточений край (обуховий), товщиною близько 1,5-2 мм, з П- подібним поперечним перетином, виявлені морфологічні ознаки пошкодження відображають групові особливості травмуючого предмету. Індивідуальні ознаки не відобразились. Колото-різана рана на дослідженому шматку шкіри з грудної клітки ліворуч від трупа ОСОБА_14 могла бути спричинена клинком наданого на експертизу ножа або будь-яким іншим колюче-ріжучим знаряддям, з подібними конструктивними властивостями його клинка.

На підтвердження свого висновку щодо винуватості ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_13 , який вказав, що підтверджує фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті в частині вчинення щодо нього грабежу. ОСОБА_8 не знав та вже не пам`ятає, що було. Він йшов додому, його вдарили по голові, а саме по потилиці. Коли прокинувся, не було ні сумки, ні документів, ні кільця. До того, як його вдарили, бачив ОСОБА_8 , його дружину та хтось ще був третій. Наступного дня зателефонував в поліцію, а згодом йому повернули права та техпаспорт. До грабежу та на момент його вчинення на вулиці нікого не було, окрім ОСОБА_8 , його дружини та третьої особи. Він їх чітко бачив, так як проходив повз них.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілого, вони є логічними, послідовними і узгодженими з письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення до показань свідка ОСОБА_19 про непричетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки наданні нею показання явно свідчать про її зацікавленість та намагання штучно підлаштувати свої показання під фактичні обставини, які встановлювалися під час дослідження доказів, під показання обвинуваченого ОСОБА_8 з метою штучного створення для нього алібі, оскільки вона є цивільною дружиною останнього, тобто зацікавленою особою.

Крім того, повідомлені потерпілим ОСОБА_13 обставини узгоджувалися з наступними письмовими доказами у провадженні, дослідженими в ході судового розгляду.

Так, судом першої інстанції досліджено та враховано відомості протоколу проведення слідчого експерименту від 26 червня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_13 , відповідно до якого останній відтворив подію та обставини скоєння відносно нього грабежу, зокрема, вказав, що 09 квітня 2019 року приблизно о 18.00 год. він перебував на перехресті вулиць Стрілочна та Каспійська м.Дніпра, де біля паркану будинку побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_8 . Пройшовши метрів 10 він, почувши кроки позаду нього, вирішив повернутись та в цей час невідомий біля буд. АДРЕСА_2 своїм кулаком правої руки наніс йому удар в потилицю, від чого він не втримав рівновагу та з висоти власного зросту впав на землю обличчям догори, після чого ОСОБА_8 рукою зірвав з його плеча сумку.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 червня 2019 року та 03 червня 2019 року, відповідно до яких свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 10 квітня 2019 року заклала в ломбарді «Онікс» мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J3» на своє ім`я, за що отримала 1 200 грн., а потерпілий ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 09 квітня 2019 року на перехресті вулиць Стрілочна та Каспійська в м. Дніпрі відкрито заволоділа його сумкою, в якій знаходились гаманець з грошима у сумі 1 500 грн, телефон, обручка, та нанесла удар по голові ззаду.

Крім того, суд першої інстанції навів у вироку дані, що містяться у договорі про надання фінансового кредиту під заставу № 37.30561/0 від 10 квітня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , використовуючи свій особистий паспорт серія НОМЕР_1 , виданий АНД РО ДГУ УМВД 27 березня 2006 року, заклав до ПТ «Ломбард «ОНІКС» Анохіна, Яценко», мобільний телефон Samsung Galaxy j3 2016, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_13 , за що обвинувачений отримав 1 200 грн.

Суд першої інстанції обгрунтовано як на доказ винуватості ОСОБА_8 послався на висновок експерта №2410-19 від 28 травня 2019 року, згідно якого ринкова вартість викраденого мобільного телефону «Samsung Galaxy J3» на момент скоєння кримінального правопорушення, тобто на 09 квітня 2019 року, складала 2 972,45 грн.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України.

Висновки суду про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , заподіюючи тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 , діяв з умислом на вбивство, є обгрунтованими, оскільки, як достовірно встановлено судом, наносячи ОСОБА_14 один ножовий удар в ділянку розташування життєво важливих органів, а саме грудну клітину в область серця, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачав настання смерті потерпілого, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи №33 від 17 січня 2023 року, і саме ці дії вказують на наявність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого, про відсутність якого зазначають в апеляційних скаргах обвинувачений та захисник.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує позицію Верховного Суду, висловлену у постанові суду від 09 вересня 2021 року у справі №361/2548/18, відповідно до якої питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Також, апеляційний суд враховує поведінку обвинуваченого до вчинення злочину, зокрема, те, що останній після конфлікту з ОСОБА_14 в магазині обрав знаряддям вчинення злочину кухонний ніж, який взяв у своїй квартирі, та прибув з ним до квартири потерпілого, тобто заздалегідь озброївшись та підготувавшись до скоєння злочину.

Крім того, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема, те, що ОСОБА_8 , побачивши, що він досяг бажаного результату, коли ОСОБА_21 після нанесення останньому ножового поранення впав та супротиву йому не чинив, припинив свої дії, кинув ніж, залишив місце скоєння кримінального правопорушення, не надавши медичної допомоги потерпілому, не викликавши швидку медичну допомогу та не повідомивши поліцію, повністю спростовує доводи сторони захисту про небажання настання смерті потерпілому.

Викладене спростовує доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений не мав умислу на вбивство потерпілого та завдав потерпілому тілесні ушкодження, захищаючись від його протиправних дій.

Апеляційний суд вважає, що при оцінці показань обвинуваченого суд першої інстанції обгрунтовано піддав сумнівам вищенаведені доводи захисника, оскільки дані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду суду першої інстанції та спростовуються дослідженими судом доказами, характером дій обвинуваченого, спрямованих на позбавлення життя потерпілого, способом і механізмом спричинення тілесних ушкоджень та їх локалізацією.

З матеріалів провадження слідує, що твердження обвинуваченого, зазначені в апеляційній скарзі, про відсутність умислу на вбивство потерпілого, є аналогічними тим, що він вже висловлював у суді першої інстанції. Із вироку по провадженню видно, що зазначені твердження визнані такими, що не грунтуються на матеріалах провадження. Свої висновки, із якими погоджується апеляційний суд, із цього питання суд належним чином мотивував. Вони підтверджені доказами, які суд ретельно перевірив і належно оцінив. У апеляційній скарзі обвинуваченого та захисника не наведено та під час апеляційного перегляду стороною захисту на вказано інші, не досліджені судами докази, якими б спростовувались висновки суду за обговорюваними твердженнями.

Так, за змістом ст. 36 України необхідна оборона - це правомірний захист охоронюваних законом прав та інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України є будь-які дії особи, які безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, та у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

В основі розмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) та умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України) перебуває мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру та мають розцінюватися на загальних підставах.

Під час судового розгляду судом першої інстанції було встановлено, що мотивом для позбавлення життя ОСОБА_14 слугувала суперечка між ним та обвинуваченим на ґрунті особистих неприязних стосунків, які раптово виникли під час цієї суперечки, що не заперечував у судовому засіданні і сам обвинувачений. При цьому, згідно з показаннями обвинуваченого, між ними і раніше виникали конфлікти.

Твердження захисника про те, що дії обвинуваченого були направлені на самозахист та захист його дружини від протиправних дій померлого, не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження та під час апеляційного перегляду. При цьому, з висновку експерта №3086е від 02 листопада 2022 року слідує, що на момент огляду об`єктивних ознак тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 не встановлено, а посилання на наявність на його куртці порізу який ніби то здійснив ОСОБА_14 , ні якими доказами, що саме це здійснив потерпілий, не підтверджується.

Суд також врахував той факт, що конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 почався біля продуктового магазину з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_3 , де відповідно до протоколу огляду від 01 листопада 2022 року на сходах до дверей магазину на третій сходинці (знизу в гору), у лівій частині, знаходяться плями РБК, які могли бути отримані від потерпілого ОСОБА_14 , що свідчить про те, що у вказаному місці зафіксований факт побиття ОСОБА_14 обвинуваченим, що також підтверджується показаннями обвинуваченого про відвідування з потерпілим магазину до скоєння останнім злочину, де разом вони придбали продукти харчування, горілку, після чого між ними стався конфлікт, сварка, образа на потерпілого та кожний з них пішов до себе додому.

Суд також врахував, що ОСОБА_8 після вказаної події конфлікту, не заспокоївся, у себе дома узяв ніж, та для продовження з`ясовування виниклого конфлікту з ОСОБА_14 , з ножем прибув до квартири останнього, якого викликав на сходинку під`їзду, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_10 .

Крім того, про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 прямого умислу на вбивство ОСОБА_14 також свідчить знаряддя скоєння злочину ніж, а саме предмет, який об`єктивно може спричинити смерть, механізм та спосіб завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а саме в область грудної клітини, де розташовані життєво-важливі органи, в тому числі, в ліву частину, де розташоване серце, із значним прикладанням сили, про що свідчить проникнення у передню поверхню серцевої сорочки, передню стінку лівого шлуночка серця, із проникненням у порожнину лівого шлуночка серця.

При цьому, судом встановлено, що в момент нанесення ОСОБА_8 ножового поранення потерпілому, небезпечного посягання на життя обвинуваченого з боку потерпілого не було, в його руках були відсутні будь-які предмети, що могли завдати шкоду обвинуваченому, а з висновку експерта №3086е від 02 листопада 2022 року слідує, що на момент огляду об`єктивних ознак тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 не встановлено, що свідчить про відсутність загрози для життя обвинуваченого і не може свідчити, що обвинувачений знаходився в стані самооборони.

На переконання апеляційного суду, смерть ОСОБА_14 не була спровокована неправомірною поведінкою потерпілого, оскільки ініціатором продовження з`ясування стосунків між ними був обвинувачений ОСОБА_8 , який після виниклого конфлікту мав можливість припинити його розвиток, але цим не скористався, а навпаки, діючи активно, без огляду на можливі негативні наслідки, озброївся ножем, після чого прибув до квартири ОСОБА_14 , якого викликав до себе.

Враховуючи викладене на переконання апеляційного суду в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутні дії, які були б спрямовані на відвернення акту суспільно-небезпечного посягання або акту захисту життя, як про це зазначає в апеляційній скарзі захисник, а були направлені на спричинення смерті потерпілому.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не закладав мобільний телефон у ломбард, не скоював грабіж ОСОБА_13 , останній його оговорює.

Так, винуватість обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується, зокрема, поясненнями потерпілого ОСОБА_13 , який наполягав на своїх показаннях, наданих суду першої інстанції під присягою, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань, і наслідки відповідальності ОСОБА_8 на підставі його свідчень. При цьому, в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що потерпілий міг оговорити обвинуваченого у вказаному злочині. Відсутні у суду і причини не довіряти показанням потерпілого або вважати їх такими, що є невірними, не відповідають дійсності, або вважати показання такими, що є зацікавленими, так як показання потерпілого повністю підтверджуються об`єктивною сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою і не мають протиріч.

Так, копією фіскального чеку від 29 грудня 2017 року та штрихкоду до документу виробника товару підтверджується, що потерпілий ОСОБА_13 29 грудня 2017 року придбав у магазині мобільний телефон Samsung Galaxy j3 2016, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , тобто був власником цього телефону.

При цьому, як слідує з договору про надання фінансового кредиту під заставу №37.30561/0 від 10 квітня 2019 року саме обвинувачений ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , а не інша особа, використовуючи свій особистий паспорт, який він особисто пред`явив працівнику ломбарду, заклав до ПТ «Ломбард «ОНІКС» Анохіна, ОСОБА_22 », мобільний телефон Samsung Galaxy j3 2016, з таким самим ідентифікаційним номером НОМЕР_2 , що міститься у копії фіскального чеку від 29 грудня 2017 року та який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_13 , за що обвинувачений отримав 1 200 грн.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_8 заклав телефон потерпілого під заставу на наступний день після скоєння грабежу, а саме 10 квітня 2019 року, використавши для цього свій особистий паспорт, що спростовує посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_8 грабіж не скоював, не приносив до ломбарду телефон потерпілого та не закладав його під заставу.

Вище наведене також підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 червня 2019 року, з якого слідує, що працівник ломбарду ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_8 як ту особу, яка 10 квітня 2019 року особисто заклала в ломбарді «Онікс» мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J3» на своє ім`я, за що отримала 1 200 грн.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника за обставин, викладених у них, не має.

З урахуванням викладеного, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, врахувавши наведені правові позиції, правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_8 у скоєнні умисного вбивства і грабежу, вчиненого повторно, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

При цьому всупереч доводам в апеляційних скаргах сторони захисту суд першої інстанції надав оцінку як показанням обвинуваченого та свіка ОСОБА_19 , так і іншим наявним у матеріалах провадження доказам з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку.

Не заслуговують на увагу і твердження сторони захисту про те, що суд не взяв до уваги показання свідка охоронця, який вказував, що ключі і сумку потерпілому повернув інший чоловік, оскільки вказаний свідок не був допитаний судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження. При цьому, як слідує з матеріалів провадження та записів судових засідань стороною захисту не заявлялось клопотань про допит вказаного свідка та 05 липня 2023 року в них не було жодних заперечень щодо закінчення судового розгляду та переходу до судових дебатів.

Безпідставними є і доводи сторони захисту про те, що прокурор проігнорував рішення суду про привід свідка, вказавши, що він за кордоном, оскільки як слідує з матеріалів провадження оперуповноваженими особами відділу поліції на підстави ухвал суду першої інстанції про привід свідка здійснювались заходи, спрямовані на встановлення місце знаходження свідка ОСОБА_20 , та встановлено, що останній виїхав за межі України, про що було складено відповідний рапорт, долучений до матеріалів провадження. При цьому, сторона захисту, хоча і посилається на те, що вказаний свідок не був допитаний, проте жодним чином не обгрунтовує, яким чином показання вказаного свідка могли вплинути на рішення суду в частині визнання його винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України.

Не встановлено під час апеляційного перегляду і даних про те, що перед судовими засіданнями у суді першої інстанції прокурор якимось чином впливав на свідків з метою отримання необхідних йому показань, як про це зазначає в апеляційній скарзі обвинувачений.

Доводи сторони захисту про порушення кримінального процесуального закону при проведенні впізнання потерпілим ОСОБА_13 обвинуваченого 03 червня 2019 року не заслуговують на увагу, оскільки вказаний протокол відповідає вимогам ст. 228 КПК України, порушень під час його проведення не виявлено, сумнівів щодо належності і допустимості даного доказу у апеляційного суду не виникає. Окрім того, апеляційний суд також зважає на те, що потерпілий ОСОБА_13 безпосередньо допитаний у суді першої інстанції, де чітко і послідовно вказував саме на обвинуваченого ОСОБА_8 як на особу, яка вчинила відносно нього грабіж.

Всупереч доводам обвинуваченого в апеляційній скарзі в матеріалах провадження наявний оригінал квитанції та договору про надання ОСОБА_8 кредиту під заставу майна, а саме мобільного телефону, який був викрадений у потерпілого ОСОБА_13

Необгрунтованими є і твердження обвинуваченого про застосування до нього під час проведення досудового розслідування недозволених методів досудового розслідування з огляду на наступне.

Виходячи із положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування.

Як визначив ЄСПЛ у справах «Вергельський проти України» та «Яременко проти України», у тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування. Для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції, така заява має бути небезпідставною, тобто містити в своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам, або інформацію, яка дає можливість перевірити чи має заява певні підстави.

Апеляційний суд вважає неприйнятними твердження обвинуваченого в клопотанні про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування, оскільки клопотання останнього є безпідставним з огляду на критерії оцінки поданої на недозволені методи досудового розслідування скарги, викладені в правових позиціях Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду за постановами Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20).

Як слідує з клопотання обвинуваченого та технічного запису судового засідання останній заявляв, що під час досудового розслідування до нього застосовувались заходи фізичного та психічного примусу, а показання про свою винуватість він надав під тиском.

Разом з тим, як слідує з матеріалів провадження під час досудового розслідування сторона захисту відповідних заяв про застосуваннянедозволених методів досудового розслідування до відповідних органів в порядку, передбаченому законом, не подавала.

Під час розгляду провадження у суді першої інстанції судом було призначена і проведена перевірка заяви обвинуваченого про недозволені методи ведення досудового розслідування та за наслідками розгляду вказаної заяви ОСОБА_8 слідчим третього СВ (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР у м.Полтаві 07 грудня 2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001297 від 12 грудня 2019 року, розпочатого на підставі вищевказаної заяви, у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.

При цьому, хоча обвинувачений під час апеляційного перегляду і заявляв про оскарження ним зазначеної постанови слідчого третього СВ (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР у м.Полтаві від 07 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження №0001297, разом з тим, як слідує з повідомлення слідчого третього СВ (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР у м.Полтаві від 11 березня 2024 року відсутні відомості про скасування вказаної постанови слідчого третього СВ (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР у м.Полтаві від 07 грудня 2020 року чи щодо відновлення досудового розслідування у провадженні.

Крім того, слід зазначити, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, під час судового розгляду у суді першої інстанції не визнав та його вина не ґрунтується на викривальних свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доведена саме сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів, які повністю узгоджуються між собою.

Також, будь-яких конкретних обставин, хто саме та в який спосіб на нього тиснув, де застосовувався такий тиск, обвинувачений не вказав, як не послався і на обставини, які завадили би йому повідомити захиснику та компетентним органам про недозволене поводження з ним, щоб ці органи мали належні правові підстави і можливість здійснити своєчасну та ефективну перевірку таких заяв з метою встановити, чи дійсно чинився на нього такий тиск.

Враховуючи викладене доводи обвинуваченого про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування не заслуговують на увагу.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Отже, немає підстав додатково з`ясовувати ще якісь обставини, які не мають суттєвого значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, зокрема, осіб, які відповідно до пояснень потерпілого повернули викрадені в нього пропуск на роботу, ключі і сумку, на що є посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування оскаржуваного вироку суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, на чому наполягають в своїх апеляційних скаргах обвинувачений та захисник.

Виходячи з наведеного є необґрунтованими доводи обвинуваченого та захисника у скаргах про те, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях ґрунтуються лише на припущеннях та суперечливих доказах.

Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтами не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про його особу, а також усі обставини провадження і дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, доводи обвинуваченого про те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, приєднавши до покарання, визначеного за оскаржуваним вироком, у виді позбавлення волі на строк 12 років за сукупністю вироків 1 рік 3 місяці позбавлення волі, призначених за попереднім вироком, та встановивши йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, є необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції було зараховано йому на підставі ст. 71 КК України не попередній вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2017 року, яким ОСОБА_8 було засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступне.

Так, ст. 70 КК України встановлено порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Зокрема, ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, - покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Водночас, виходячи з положень, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких, коли після постановления вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановления першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Виходячи із законодавчих приписів, у разі, якщо порушується хоча б один із принципів кримінального права, то руйнуються окремі елементи відповідної структури, і як наслідок - рішення суду містить помилку.

Положення, встановлені в ч. 4 ст. 70 КК України, закон пов`язує з трьома моментами, а саме: а) всі кримінальні правопорушення вчинені особою до засудження хоча б за одне з них, тобто утворюють сукупність кримінальних правопорушень; б) ці кримінальні правопорушення виявлені у різний час після ухвалення вироку за одне з них і повного або часткового відбуття за нього покарання; в) покарання, відбуте засудженим за попереднім (раніше ухваленим) вироком, має бути обов`язково зараховано у загальну міру покарання, остаточно визначену за сукупністю кримінальних правопорушень.

Як слідує із вступної частини оскаржуваного вироку ОСОБА_8 раніше судимий вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, а також вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року за ч. 2 ст. 125 КК України до остаточного покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці, який 08 травня 2018 року змінено ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області в частині призначеного покарання, ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді арешту на строк 3 місяці, а вирок від 18 липня 2017 року ухвалено виконувати самостійно; вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України відбув покарання повністю, враховуючи строк попереднього ув`язнення.

У цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_8 вчинив 09 квітня 2019 року, тобто до ухвалення вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року та в період іспитового строку, визначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2017 року, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України 31 жовтня 2022 року.

Тому, в даній кримінально-правовій ситуації, суд, ухвалюючи вирок та призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , повинен був призначити покарання спочатку: за ч. 2 ст. 186 КК України; далі визначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за цим вироком і за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, зарахувавши в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, відбуту частину покарання за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України. Потім призначити покарання за ч.1 ст. 115 КК України та після цього призначити остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за останнім вироком, повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попередніми вироком, а саме за цим вироком та вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року.

Проте суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_8 , не розмежував стадій та порядку призначення покарання і помилково застосував правила ч. 1 ст. 70 КК України при призначенні покарання за кримінальне правопорушення, яке було вчинено як до, так і після ухвалення вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, не зарахував покарання, відбуте повністю за вказаним вироком, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, вказана правова позиція висловлена в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №511/37/16-к). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування вироку, вважається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ст.ст. 409, 413 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, вказаний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України при призначенні обвинуваченому покарання.

Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до зміни чи скасування вироку при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

З огляду на викладене апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок відповідно до ст. 420 КПК Українискасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 409, 420 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Амур-Нижньоніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У строк призначеного покарання повністю зарахувати відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.

За ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та покарання, призначеного із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

В інший частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

З огляду на положення ч. 15 ст. 615 КПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в умовах дії воєнного стану обмежитися проголошенням резолютивної частини вироку,

Керуючись ст.ст. 405, 409, 420 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Амур-Нижньоніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У строк призначеного покарання повністю зарахувати відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.

За ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та покарання, призначеного із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

В інший частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4