Житомирський апеляційний суд
Справа №276/109/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/610/24
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.07.2024 включно без визначення розміру застави,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово із застосуванням електронних засобів контролю за місцем його проживання. За неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту встановити розмір застави відповідно до вимог п.2 ч. 5 ст. 182 КК України, а саме від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою. Вказує, що ризики, на які посилається прокурор, не доведені, а судом не враховано, що обвинувачений, на утриманні якого перебувають неповнолітні діти, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий та позитивно характеризується. Вважає, що судом не встановлено, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

21.05.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів, за яке передбачено покарання до восьми років позбавлення волі, поведінку обвинуваченого після вчинення ДТП, який зник з місця події, не намагався надати медичну допомогу потерпілому, не викликав екстрену медичну допомогу та не повідомив поліцію про подію, намагався приховати автомобіль, яким керував під час ДТП, вводив в оману працівників поліції щодо характеру пошкоджень та обставин отримання ним видимих тілесних ушкоджень, а також наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з контрольного судового провадження, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

21.05.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів без визначення розміру застави. В обґрунтування клопотання прокурор послався на те, що строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Отже, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, одне з яких є тяжким злочином (ч.2 ст.286 КК України) та під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, може переховуватися від суду. Більш того, обвинувачений не надав потерпілому допомогу після дорожньо-транспортної пригоди та не повідомив про подію правоохоронні органи, а зник з місця події та намагався приховати сліди злочину, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Ризик можливого незаконного впливу на свідків обґрунтований тим, що вказані особи є родичами обвинуваченого, а тому висока вірогідність впливу на них з боку обвинуваченого з метою уникнення відповідальності, тобто наявний ризик передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, суд вважав доведеними ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає неможливим застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з урахуванням особи обвинуваченого, його поведінки після даної події та тяжкості покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведені ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України з врахуванням особи обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ризик незаконного впливу на свідків існує не лише під час досудового розслідування кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом їх показань. Ризик можливого переховування від суду обґрунтований поведінкою обвинуваченого, який залишив місце ДТП та був затриманий в м. Коростені, що на значний відстані від місця події.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом із цивільною дружиною та малолітніми дітьми, до затримання мав стабільне джерело доходу та проживав за місцем реєстрації, а тому не має на меті переховуватись від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вказане не свідчить про відсутність встановлених ризиків.

Таким чином, апелянтом не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Доводи апелянта про те, що до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, та безпідставно не визначено розмір застави, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не наведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Також судом у відповідності до п.2 ч.4 ст.183 КПК України цілком обґрунтовано не визначено розміру застави, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке спричинило загибель людини.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.07.2024 включно без визначення розміру застави - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: