ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 932/5463/23

Провадження № 51 - 139 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

та в режимі відеоконференції:

представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року залишено без задоволення клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , подане в порядку ст. 100 ч. 9 КПК України, про повернення ОСОБА_6 та/або її представнику будинку за адресою: АДРЕСА_1 (до АДРЕСА_2 ), (після 21.09.2017 АДРЕСА_3 ), який було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001281.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями до неї, адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року закрито на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України, оскільки ця ухвала суду першої інстанції не підлягає апеляційному оскарженню.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 21 грудня 2023 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Посилаючись на практику касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що ухвала суду першої інстанції, постановлена в порядку ст. 100 ч. 9 КПК України, якою відмовлено у задоволенні клопотання про повернення майна ОСОБА_6 після закриття кримінального провадження, в якому це майно було вилучено, не підлягає перегляду в апеляційному порядку. Зазначає, що апеляційний суд постановив оскаржувану ухвалу без врахування загальних засад кримінального провадження, зокрема таких як верховенство права, законність, диспозитивність, чим допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для його скасування.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників судового провадження не надходили.

Позиції учасників судового провадження

Представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав касаційну скаргу, вважав її обґрунтованою та просив її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (ст. 129 ч. 3 п. 8 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. КПК України встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до пунктів 1, 2, 17 частини 1 статті 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

За приписами ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З матеріалів вказаного кримінального провадження вбачається, що в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0001281, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2013 року, постановою слідчого СУ ГУНП України в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 майно, а саме: недобудований будинок по АДРЕСА_4 ), що розташований на земельній ділянці площею 0,1402 га, кадастровий номер :02:422:0127 та на земельній ділянці площею 0,0267 га, кадастровий номер :02:422:0126, земельну ділянку з кадастровим номером :02:422:0126 та земельну ділянку з кадастровим номером :02:422:0127 визнано речовими доказами та передано на відповідальне зберігання КП «Муніципальна варта» ДМР.

Також в матеріалах цього кримінального провадження є лист-відповідь на клопотання адвоката ОСОБА_7 за підписом слідчого СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 про те, що його постановою від 17 січня 2023 року кримінальне провадження № 0001281 на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України закрито.

Після чого адвокат ОСОБА_7 , діючи як представник власниці майна ОСОБА_6 та в її інтересах, в порядку ст. 100 ч. 9 КПК України звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про повернення речових доказів, а саме: будинку за адресою: АДРЕСА_1 (до 15.10.2014 р. АДРЕСА_5 , після 21.09.2017 р. АДРЕСА_3 ), із зазначенням координат його розташування, який був збудований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:422:0113, яка на час звернення із клопотанням мала кадастрові номери :02:422:0126 та :02:422:0127 і який було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001281, яке закрито.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним (рішення ЄСПЛ у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33).

Відповідно до ст. 100 ч. 9 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року клопотання адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_6 про повернення їй та/або йому, як представнику ОСОБА_6 будинку за адресою: АДРЕСА_1 (до АДРЕСА_2 , після 21.09.2017 АДРЕСА_3 ), який було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за номером 0001281, залишено без задоволення.

Представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , не погодившись із такою ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її його до Дніпровського апеляційного суду, зазначивши в апеляційній скарзі доводи та обґрунтування, з яких вважав цю ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою, і підстави, з яких вона підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2023 року та від 02 листопада 2023 року було відкрите апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою та призначено її до розгляду на 21 грудня 2023 року.

Однак, в судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржувана представником власника майна ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 ухвала суду першої інстанції від 28 вересня 2023 року, постановлена в порядку ст. 100 ч. 9 КПК України, не підлягає апеляційному оскарженню та своєю ухвалою від 21 грудня 2023 року закрила апеляційне провадження як помилково відкрите і повернула апеляційну скаргу з доповненнями особі, яка її подала.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від

02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Частиною шостою статті 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У висновку щодо застосування норми, передбаченої ст. 100 ч. 9 КПК України, у взаємозв`язку із нормами, передбаченими статтями 171-174 КПК України, сформульованому в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2023 року у справі № 554/2506/22 (касаційне провадження № 51 - 4350 кмо 23) зазначено, що ухвала суду, постановлена на підставі ст. 100 ч. 9 КПК України після закриття кримінального провадження слідчим або прокурором, за якою вирішено питання про долю речових доказів і документів, може бути оскаржена як у апеляційному, так і у касаційному порядку.

Забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду, прийнятого за результатами розгляду питання про долю речових доказів та документів надає можливість реалізувати легітимну мету судового контролю в аспекті реалізації положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, у вказаному кримінальному провадженні апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про те, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року, постановлена на підставі ст. 100 ч. 9 КПК України, за клопотанням особи про повернення майна, яке було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, закритому слідчим, не може бути оскаржена у апеляційному порядку. Враховуючи вищезазначений висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2023 року, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду від 21 грудня 2023 року підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга - задоволенню частково.

При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3