Справа №127/2740/24
Провадження №1-кп/127/60/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.01.2024 за № 0000012,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України (далі КК).

До обвинувального акта стороною обвинувачення також надана угода про визнання винуватості у кримінальному провадженні. Згідно з наданою суду угодою про визнання винуватості ОСОБА_5 , діючи добровільно, щиро каючись, беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень відповідно до обставин і правової кваліфікації, які викладені в угоді та врученому повідомленні про підозру.

Також ОСОБА_5 у ході досудового розслідування активно сприяв його перебігу шляхом надання у своїх показаннях інформації щодо обставин своєї кримінально-правової діяльності. Згідно з наданою суду угодою ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання співпрацювати зі стороною обвинувачення, зокрема, правдиво відповідати на усі поставлені питання, а також надати під час досудового розслідування показання щодо інших осіб, причетних до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Зі змісту наданої суду угоди випливає, що ОСОБА_5 наслідки затвердження угоди судом йому роз`яснені.

Сторони угоди про визнання винуватості погоджуються на призначення ОСОБА_5 покарання за частиною третьою статті 332 КК із застосуванням частини першої статті 69 КК у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Прокурор в судовому засіданні просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості. Зауважив, що саме ОСОБА_5 почав надавати показання у кримінальному провадженні й завдяки його показанням сторона обвинувачення планує збирати доказову базу щодо інших фігурантів.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні надав чіткі та послідовні пояснення щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, повідомив суду, йому зрозумілі умови, необхідні для вирішення питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, наслідки затвердження угоди про визнання винуватості, угоду підтримав та просив її затвердити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 просила затвердити угоду про визнання винуватості.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 , обіймаючи посаду офіцера відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) діючи умисно, з корисливих мотивів, в середині травня 2023 року, більш точну дату не встановлено, з метою власного збагачення, вирішив створити організовану групу, з метою одержання її членами неправомірної вигоди за вчинення дій пов`язаних з ухиленням військовозобов`язаних осіб від мобілізації та організацію їх переправлення через державних кордон України шляхом видачі відповідних дозвільних документів без законних на те підстав.

У подальшому ОСОБА_6 , діючи умисно, самостійно, як організатор групи, розробив план злочинних дій, згідно з яким останній підібрав з свого кола знайомих членів організованої злочинної групи, які мають знання в галузі медицини та є членами військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , цивільними лікарями та цивільними особами.

ОСОБА_6 , розуміючи, що реалізація розробленого ним злочинного плану можлива лише за умови створення об`єднання осіб та спрямування їх зусиль на вчинення злочину, детальному розподілі між ними обов`язків при його вчиненні, забезпеченні взаємозв`язку між діями усіх учасників злочину, а також при координації їх поведінки, останній вирішив очолити організовану групу, у склад якої, в якості виконавців, увійшли 3 особи, що користуються його авторитетом та довірою, мають навички з використання спеціальних знань (в галузі медицини), а також, які здатні на його думку зберігати таємницю та конспірацію, а саме виконавець злочинної організованої групи, член військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 - лікар-хірург ОСОБА_5 , лікар-травматолог Комунального некомерційного підприємства «Вінницька міська клінічна лікарня № 1» ОСОБА_7 та цивільна особа ОСОБА_8 .

ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що діяльність створеної ним організованої групи буде нести протиправний характер, запропонував одному з членів організованої групи ОСОБА_5 довести до відома розроблений ним план злочинної діяльності ОСОБА_9 , а ОСОБА_8 запропонував спрямувати свою діяльності на пошук військовозобов`язаних для отримання від них неправомірної вигоди за ухилення від мобілізації, в тому числі шляхом виїзду закордон. При цьому, ОСОБА_6 зацікавив всіх виконавців можливістю швидкого та постійного збагачення шляхом отримання основної частини неправомірної вигоди від військовозобов`язаних осіб, шляхом видачі комісією ВЛК дозвільних документів без законних на те підстав, які слугуватимуть подальшому ухиленню військовозобов`язаних осіб від мобілізації та виїзду за державних кордон України.

Тоді ж, ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, надали добровільну згоду на пропозицію ОСОБА_6 щодо виконання його злочинного плану як організатора злочинної групи та прийняття активної участі у вчиненні злочинів, пов`язаних з наданням засобів та усунення перешкод для виїзду військовозобов`язаних осіб за межі кордону України, таким чином увійшли до складу організованої групи та визнали лідерство ОСОБА_6 .

У подальшому, усі учасники групи виконували конкретні функції та вказівки, діяли умисно, протиправно, згідно з розробленим ОСОБА_6 планом злочинної діяльності, спрямованим на досягнення загального результату.

Крім того, всі члени організованої групи були обізнані щодо протиправних цілей, виявили бажання і сприяли досягненню визначеної мети у ході вчинення злочину, в межах відведеної кожному з учасників організованої групи спеціальної ролі.

У створеній організованій групі ОСОБА_6 як організатором, розподілені ролі кожного з учасників групи.

Так, ОСОБА_6 , як організатор та співвиконавець згідно із заздалегідь розподілених ним ролей та функцій групи: створив і керував діями групи для вчинення злочинів, пов`язаних отриманням неправомірної вигоди від військовозобов`язаних осіб, яким необхідно було виїхати за межі державного кордону України під час воєнного стану, контролював та організовував процес проходження військовозобов`язаними особами військо-лікарської комісії, отримував неправомірну вигоду та розподіляв між членами групи.

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , як виконавці організованої групи, згідно з відведеною їм ролі, достовірно знаючи про протиправність своїх дій, дотримуючись плану організованої групи, брали активну участь у вчинення злочинів, забезпечували співучасників знаряддям та засобами вчинення злочину, а саме під час проведення військовозобов`язаними особами військо-лікарської комісії на виконання вказівки організатора ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 вносили недостовірні відомості щодо неіснуючих діагнозів, які стали підставою для визнання військовозобов`язаної особи тимчасово непридатної до військової служби та надавало правову підставу для подальшої видачі дозволу на виїзд за кордон України.

ОСОБА_11 , як виконавець організованої групи, згідно з відведеною йому ролі, достовірно знаючи про протиправність своїх дій, дотримуючись плану організованої групи, брав активну участь у вчинення злочинів, а саме на виконання вказівок організатора ОСОБА_6 на постійній основі підшукував військовозобов`язаних осіб, які виявили бажання ухилитись від мобілізації та виїхати за межі кордону України, отримував від останніх неправомірну вигоду та передав її організатору злочинної групи ОСОБА_6

Організована злочинна група на чолі з організатором злочинної групи ОСОБА_6 , виконавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинила злочин за таких обставин.

16.08.2023 виконавець організованої групи ОСОБА_8 , підшукав військовозобов`язаного ОСОБА_12 , який виявив бажання ухилитись від мобілізації та виїхати за кордон України, в обідній час прибув до місця проживання організатора злочинної групи ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , зустрівся з останнім біля під`їзду вказаного будинку, повідомив ОСОБА_6 , що знайшов ОСОБА_12 , який погодився надати неправомірну вигоду за виїзд за кордон України. В ході бесіди ОСОБА_6 висунув вимогу перед ОСОБА_13 , що за вирішення вказаного питання останній має надати неправомірну вигоду в розмірі 4000 доларів США ОСОБА_6 , який в подальшому вплине на членів військово-лікарської комісії та посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 та організує йому законний дозвіл на виїзд за кордон.18.08.2023 ОСОБА_8 на виконання розробленого плану ОСОБА_6 , близько 16 год. 00 хв. зустрівся з останнім біля будинку його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та на вимогу ОСОБА_6 висунуту останнім 16.08.2023, передав ОСОБА_6 першу частину неправомірної вигоди в сумі 2000 тисячі доларів СІЛА за вирішення питання щодо видачі дозволу на виїзд за межі кордону України ОСОБА_12

23.08.2023 на виконання розробленого плану злочинної групи лікар-травматолог Комунального некомерційного підприємства «Вінницької міської клінічної лікарні № 1» Машталяр O.JL, на виконання попередніх домовленостей з ОСОБА_5 , після проведення огляду ОСОБА_12 останній, перебуваючи в своєму службовому кабінеті за адресою: АДРЕСА_2 , вніс недостовірні відомості до консультативного висновку травматолога, а саме поставив ОСОБА_12 неіснуючий діагноз - збільшений променево-зап`ясний суглоб, відчуття терпкості 1-3 пальців лівої кості руки, функція захвату та утримання порушена.

01.09.2023 на виконання розробленого плану злочинної групи, член військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 лікар-хірург ОСОБА_5 , перебуваючи в своєму службовому кабінеті за адресою: АДРЕСА_3 , знаючи, що ОСОБА_7 на виконання його попередніх домовленостей 23.08.2023 вніс недостовірні відомості до консультативного висновку травматолога, поставив ОСОБА_12 неіснуючий діагноз, самостійно та умисно вдруге підтвердив неіснуючий діагноз ОСОБА_12 та вніс недостовірні відомості до картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_12 та видав за своїм підписом висновок лікаря щодо непридатності до військової служби останнього.

В подальшому на підставі виданих документів членами організованої групи ОСОБА_5 та ОСОБА_14 , які внесли недостовірні відомості до медичних документів ОСОБА_12 щодо наявності неіснуючого діагнозу у останнього та його непридатності до військової служби, за підписом голови військово-лікарської комісії видано довідку щодо тимчасової непридатності на 2 місяці ОСОБА_12 до військової служби.

04.09.2023 організатор організованої групи ОСОБА_6 , продовжуючи свою протиправну діяльність, самостійно у невстановлений спосіб отримав наручно в приміщенні військо- лікарської комісії довідку тимчасової непридатності ОСОБА_12 до військової служби, яку у невстановлений спосіб, передав службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка стала підставою для подальшого підготовлення, підписання, скріплення мокрою печаткою дозволу на виїзд за межі кордону України.

25.09.2023 ОСОБА_6 перед членом організованої групи ОСОБА_8 висунув вимогу щодо надання йому другої частини неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США.

26.09.2023 ОСОБА_6 , продовжуючи свою злочинну діяльність, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , отримав від ОСОБА_8 другу частину неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США за вирішення питання щодо видачі дозволу на виїзд за межі кордону України ОСОБА_12 , якого ж в цей момент затримано органом досудового розслідування в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Отже, як слідує з обвинувального акта, дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною третьою статті 332 КК, тобто незаконне переправлення через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів для усунення перешкод, вчиненого з корисливих мотивів, організованою групою.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Главою 35 Розділу VІ КПК регламентовано порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод. Зі змісту частини другої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Пунктом 1 частини четвертою зазначеної статті визначено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості.

Вимоги до угоди про визнання винуватості визначені статтею 472 КПК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини сьомої статті 474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Згідно з імперативними вимогами, встановленими пунктами 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Для вирішення питання щодо наявності або відсутності зазначених обставин, які уможливлюють чи унеможливлюють затвердження угоди про визнання винуватості суд вважає за доцільне зауважити таке.

На стадії підготовчого судового засідання, у якому приймається рішення про наявність правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості (пункт 1 частини третьої статті 314 КПК) суд не уповноважений на здійснення аналізу доказів у кримінальному провадженні. Натомість зазначена правова норма є диспозитивною (уповноважуючою), тобто встановлює право суду, а не його обов`язок затвердити угоду, зокрема, про визнання винуватості. Як вже судом було зазначено вище, пункти 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК є імперативними нормами, тобто зобов`язують суд відмовити у затвердженні угоди в разі виявлення обставин, передбачених зазначеними нормами.

Згідно з частиною другою статті 469 КПК угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 469 КПК угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо, зокрема, кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Зі змісту частини першої статті 472 КПК випливає, що в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Як суд зазначив вище, згідно з наданою суду угодою про визнання винуватості ОСОБА_5 , діючи добровільно, щиро каючись, беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень відповідно до обставин і правової кваліфікації, які викладені в угоді та врученому повідомленні про підозру. Також ОСОБА_5 у ході досудового розслідування активно сприяв його перебігу шляхом надання у своїх показаннях інформації щодо обставин своєї кримінально-правової діяльності. Зі змісту наданої суду угоди випливає, що ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання співпрацювати зі стороною обвинувачення, зокрема, правдиво відповідати на усі поставлені питання, а також надати під час досудового розслідування показання щодо інших осіб, причетних до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у абзаці третьому пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» (далі Постанова № 13) ВССУ звернув увагу на таке.

Що стосується обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, то, як зауважив ВССУ, в будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути зазначені у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання. Слід зважати, що відсутність конкретизації сутності таких зобов`язань з використанням лише загальних формулювань унеможливлює суд пересвідчитися у реальності і можливості їх виконання, у зв`язку з чим, з огляду на передбачені статтею 476 КПК наслідки невиконання угоди, такий виклад є неприпустимим.

В абзаці четвертому пункту 10 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що судам слід відмежовувати таку субсидіарну складову змісту угоди про визнання винуватості, як обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, від викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, яке є однією із обов`язкових умов, виконання якої поряд з іншими умовами слугує підставою для укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні відносно особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

При цьому в абзаці другому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що після проведення зазначених дій головуючий, оголосивши текст угоди, згідно з частинами чотири, п`ять статті 474 КПК має з`ясувати в обвинуваченого, чи повністю він розуміє: 1) права, надані йому законом; 2) наслідки укладення та затвердження угод; 3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим (таке уточнення відсутнє в ч. 5 цієї статті, із чого вбачається, що угода про примирення може укладатися щодо кримінальних правопорушень, у вчиненні яких особа може лише частково визнавати вину або не визнавати її); 4) вид покарання й інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Негативна відповідь на будь-яке із поставлених запитань зобов`язує суд дати відповідні роз`яснення. Те саме стосується і потерпілого у разі з`ясування судом, чи цілком він розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК. Якщо після такого роз`яснення обвинувачений чи потерпілий заперечуватиме проти затвердження угоди, її не може бути затверджено.

В абзаці третьому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ роз`яснив, що суд повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи зможе він реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема відшкодувати завдану ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоду з огляду на її розмір та строк відшкодування, визначені в угоді про примирення, чи вчинити дії, перелік яких у ній зазначено, або ж виконати обов`язки щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, викладені в угоді про визнання винуватості. Якщо ж під час судового провадження суд встановить, що обвинувачений не в змозі виконати взяті на себе зобов`язання, він відповідно до пункту п`ятого частини сьомої статті 474 КПК має відмовити в затвердженні угоди.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у абзаці четвертому пункту 16 Постанови № 13 суд шляхом вивчення витребуваних документів, проведення опитування сторін, інших учасників судового провадження зобов`язаний переконатися, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з частиною шостою статті 474 КПК не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою. Якщо суд матиме обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або ж сторони в дійсності не примирилися, він відповідно до пункту 4 частини сьомої статті 474 КПК зобов`язаний відмовити в затвердженні угоди.

В ході здійснення допиту обвинуваченого ОСОБА_5 з метою перевірки відомостей, які викладені в угоді, зокрема, щодо виконання останнім взятих на себе зобов`язань, суд встановив, що ОСОБА_5 розумів наслідки затвердження угоди, а також взяв на себе зобов`язання надати показання, спрямовані на викриття злочинної організації.

Крім того, для вирішення питання щодо відповідності умов угоди вимогам, зокрема, кримінального закону (пункт 1 частини сьомої статті 474 КПК) або ж інтересам суспільства (пункт 2 частини сьомої статті 474 КПК) необхідно перевірити правильність кримінально-правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 . Хоча представник сторони обвинувачення в судовому засіданні посилався на те, що кримінально-правова кваліфікація діяння ОСОБА_5 надана вірно, захисник обвинуваченого та обвинувачений ці твердження представника сторони обвинувачення в судовому засіданні не заперечували, однак, як суд вже зазначив вище, на стадії підготовчого судового засідання вирішення такого питання (правильність кримінально-правової кваліфікації) є передчасним.

Надана суду угода про визнання винуватості свідчить, що сторони узгодили призначення ОСОБА_5 кримінального покарання за частиною третьою статті 332 КК із застосуванням частини першої статті 69 КК у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

У постанові від 10.10.2018 (справа № № 345/1136/17) ВС зауважив, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (стаття 69 КК), за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, можливе лише у випадку наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Аналогічний висновок ВС зробив у постанові від 24.07.2019 (справа № 754/5102/18).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 10.06.2020 (справа № 149/1596/16-к) ВС сформулював висновок, згідно з яким невизнання своєї вини не може свідчити про щире каяття.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_5 в судовому засіданні факту вчинення інкримінованих йому діянь не заперечував, повідомивши суду, що вчинив злочини за обставин, викладених в обвинувальному акті. Однак під час здійснення його допиту з метою з`ясування обставин, на які здійснене посилання в угоді про визнання винуватості, суд встановив, що ОСОБА_5 надав показання щодо отримання неправомірної вигоди з метою внесення до медичних документів на ім`я ОСОБА_12 недостовірних відомостей щодо стану здоров`я останнього. Допит обвинуваченого здійснений у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 КПК. Під час зазначеного допиту обвинувачений, як суд вже зазначив, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд також враховує, що згідно з приписами статті 12 КК, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, однак відповідно до наданих суду матеріалів є особою раніше не судимою, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся, активно сприяв розкриттю інкримінованих злочинів, а також викриттю діяльності інших осіб, причетних до вчинення інкримінованих йому діянь.

Разом з тим, у постанові від 23.07.2020 (справа № 331/54/18) ВС підтримав висновок апеляційного суду, згідно з яким посилання суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі статті 75 КК, послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні положень статті 69 КК, що, на переконання колегії суддів, є неправильним, адже врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень статті 69 і статті 75 КК, є недостатнім.

З наданих суду матеріалів випливає, що обставини, які враховані при можливості призначення ОСОБА_5 покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК, також враховані й при посиланні на можливість його звільнення від відбування призначеного покарання на підставі частини першої статті 75 КК.

Слід зауважити, що згідно із загальними засадами кримінального судочинства, закріпленими, зокрема, у частині третій статті 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Також частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Однак, згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Норма, закріплена у частині сьомій статті 474 КПК, як суд зазначив вище, є імперативною, яка зобов`язує суд здійснити перевірку угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Тому суд вважає, що в даному випадку імперативна норма має вищу юридичну силу над диспозитивною нормою і під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суду необхідно перевірити дотримання у кримінальному провадженні загальних завдання та засад кримінального судочинства, в тому числі й щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. При цьому пунктом 1 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди. Зі змісту пункту 2 частини сьомої статті 474 КПК випливає, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Застереження щодо неможливості укладення угоди у кримінальному провадженні, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 469 КПК в контексті пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК під час проведення підготовчого судового засідання не встановлені. Однак, як вже суд зазначив, під час проведення підготовчого судового засідання виникли обґрунтовані сумніви в допустимості врахування одних і тих же обставин для застосування приписів частини першої статті 69 та частини першої статті 75 КК, що у свою чергу свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що умови угоди відповідають вимогам кримінального закону та інтересам суспільства, що свідчить про те, що умови угоди суперечать вимогам КПК.

У абзаці шостому пункту 12 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що суд також має враховувати, що чинні КК і КПК регулюють два різновиди звільнення від відбування покарання з випробуванням: 1) загальний - коли вимагається встановлення можливості виправлення засудженого без відбування покарання; 2) спеціальний - у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, для укладення якої з`ясування питань, визначених у ч. 1 ст. 75 КК, не є обов`язковим. У зв`язку з чим, якщо ж сторони узгодили покарання та досягли домовленості щодо звільнення підозрюваного/обвинуваченого від його відбування з випробуванням, відповідно до частин 2, 3 ст. 75 КК суд зобов`язаний прийняти рішення про таке звільнення у випадку затвердження угоди про примирення або визнання винуватості за наявності сукупності таких умов: 1) сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням; 3) угода відповідає чинному законодавству та підстави для відмови в її затверджені визначені КПК (пункти 1-6 частини сьомої статті 474 КПК) відсутні.

Отже, аналізуючи наданий суду обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до переконання, що остання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому і вимогам КПК, а відтак згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК та пункту 1 частини третьої статті 314 КПК в затвердженні угоди необхідно відмовити.

Разом з тим, зі змісту частини третьої статті 314 КПК випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Як суд зазначив вище, правові підстави для затвердження угоди про визнання винуватості, тобто ухвалення рішення, передбаченого пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК, не встановлені. Саме тому суд має вирішити питання про наявність правових підстав для ухвалення іншого процесуального рішення, передбаченого частиною третьою статті 314 КПК.

В пункті 18 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має прийняти одне із таких рішень: а) затвердити угоду про визнання винуватості чи про примирення, або б) відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених частиною сьомою статті 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення. При цьому, зокрема в останньому випадку, слід неухильно дотримуватися вимог закону щодо відкриття сторонами кримінального провадження одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Вище суд зазначив, що пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про затвердження угоди або відмови в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого та другого частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди у визначених цією нормою випадках, які судом наведені вище. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 3 КПК судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

Зважаючи на ту обставину, що до суду надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості, згідно з наданими суду матеріалами вимоги статей 290, 291 КПК під час досудового розслідування були виконані, суд вважає, що правові підстави для повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування у порядку, передбаченому розділом III КПК, відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для ухвалення іншим процесуальних рішень, передбачених частиною третьою статті 314 КПК, суд враховує таке.

Частиною четвертою статті 110 КПК визначено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Зазначеною правовою нормою також передбачено, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Вимоги до обвинувального акта встановлені статтею 291 КПК. Відомостей, які б свідчили, що обвинувальний акт не відповідає зазначеним вимогам під час проведення підготовчого судового засідання не встановлені. Тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для повернення обвинувального акта прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону відсутні.

З наданого суду обвинувального акта випливає, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння було вчинене на території міста Вінниці, тому суд вважає, що зазначене кримінальне провадження підсудне Вінницькому міському суду Вінницької області. Отже, правові підстави для направлення кримінального провадження до іншого суду також відсутні.

Суд також вважає, що правові підстави для прийняття рішення, передбаченого пунктом 2 частини третьою статті 314 КПК, тобто для закриття провадження, в судовому засіданні також не встановлені. Саме тому суд вважає, що на підставі пункту 5 частини третьої статті 314 КПК слід призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження слід здійснювати професійним суддею одноособово.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження клопотання про виклик в судове засідання свідків кримінального провадження не клопотали, тому суд вважає, що в судове засідання необхідно викликати саме сторони кримінального провадження.

Підстави для складання досудової доповіді згідно з приписами пункту 6 частини третьої статті 314 та статті 314-1 КПК, на думку суду, відсутні.

Керуючись статтями 314-316, 371, 474 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 24.01.2024 між прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_5 , захисником адвокатом ОСОБА_15 з іншої відмовити.

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.01.2024 за № 0000012, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 04 квітня 2024 року об 11.00 годині.

У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: