Справа № 740/6836/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/140/24
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 , (в режимі відеоконференції)

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні від 16 лютого 2023 року № 0000102 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя зазначив, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не відповідає критеріям ст. 98 КПК України щодо речових доказів. У клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься жодних належних та допустимих доказів, які б давали розумні підстави вважати, що вилучене під час обшуку майно є знаряддям вчинення злочину або зберегло на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

На зазначену ухвалу слідчого судді прокурором була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати її, постановити нову ухвалу якою накласти арешт на майно, зазначене у відповідному клопотанні. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що докази, на які спирався у клопотанні та додатках до нього є належними, однак, слідчим суддею не мотивовано у чому саме полягає їх неналежність та недопустимість. Вказує, що у клопотанні чітко вказано, що вилучене майно може бути знаряддям вчинення злочину, зберегти на собі його сліди, або мітити інші відомості, які можуть бути використані як докази обставин, що встановлюються під час кримінального провадження і вказане підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами. Звертає увагу, що саме за допомогою вилучених у ході обшуку бензопил можна було б встановити чи є вони знаряддям вчинення злочину, чи залишені сліди від коліс великогабаритної техніки на місці події саме вилученим вантажним автомобілем марки «Камаз». Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання та поверненням майна власнику, орган досудового розслідування не може, зокрема, експертним шляхом перевірити, чи являється вилучене майно знаряддям злочину, чи зберегло на собі його сліди або чи містить інші відомості, які можуть бути використані, як докази обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Також прокурор зазначає, що клопотання було розглянуто пізніше 2-х днів з дня його надходження до суду, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 172 КПК України.

Заслухавши доповідача, власника майна та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано відмовлено у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, та правильно визначені правові підстави для цього.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи прокурора, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, виходячи з наданих органом досудового розслідування матеріалів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищевказані правові норми, якими регулюється порядок застосування інституту забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, наведені органом досудового розслідування в клопотанні про арешт майна є необґрунтованими, а підстави для накладення арешту на майно, визначені ст. 170 КПК України, в даному провадженні відсутні.

В ухвалі слідчого судді проаналізовано, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, що стороною обвинувачення не доведено правових підстав для накладення арешту, що встановлюються під час кримінального провадження.

Зокрема, зазначено, що у клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься жодних належних та допустимих доказів, які б давали розумні підстави вважати, що вилучене під час обшуку майно є знаряддям вчинення злочину або зберегло на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Постанова слідчого про визнання вказаного майна речовим доказом у кримінальному провадженні містить лише посилання на фактичні обставини справи, загальне формулювання та цитування норм КПК України, без посилання на конкретні обставини, які дають достатні підстави для висновку про те, що вказане майно може містити інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2024 року, якою залишено без задоволення клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні від 16 лютого 2023 року, в несеному до ЄРДР № 0000102 без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4