Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4621/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Колегія суддів Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11.10.2023, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новий Витків Радехівського району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня взяття під варту після звернення вироку до виконання.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з дня його затримання 23.09.2019 до звільнення з-під варти 24.04.2020 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної запобіжний захід ОСОБА_8 залишено попередній особисте зобов`язання.

Застосовано до ОСОБА_8 тимчасове обмеження в користуванні спеціальним правом, а саме правом керування транспортними засобами, строком на два місяці до 11 грудня 2023 року включно, заборонивши ОСОБА_8 використовувати посвідчення водія серії "АСВ" № " НОМЕР_1 ", видане на його ім`я.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави 20 097 (двадцять тисяч дев`яносто сім) грн. 28 коп судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.

Прийнято відмову від позовів до ТОВ «Петрол Логістик» про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, позивачів: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 на суму 500 000 грн. кожен; ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_14 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 на суму 600 000грн. кожен; ОСОБА_30 , ОСОБА_31 на суму 800 000грн. кожен; ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_11 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 по 150 000грн. кожен, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ч.3 ст.206 ЦПК.

Арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Корольовського районного суду м. Житомира від 24.09.2019 на автобус NEOPLAN N 316, р.н. НОМЕР_2 , автомобіль «DAF ХF 105.460», р.н. НОМЕР_3 , з напівпричепом цистерною «OTOKAR CA FRUEHAUF», р.н. НОМЕР_4 , скасовано, а вказані транспортні засоби повернуто: автобус NEOPLAN власнику ОСОБА_39 , автомобіль DAF з цистерною OTOKAR законному володільцю ТОВ «Петрол Логістик». Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2019 року на транспортні засоби ТОВ «Петрол Логістик», а саме: МАЗ 8952, р.н. НОМЕР_5 , ГАЗ 5312, р.н. НОМЕР_6 , МАЗ 5334, р.н. НОМЕР_7 , ГАЗ 531201, р.н. НОМЕР_8 , ГАЗ 5312, р.н. НОМЕР_9 , скасовано, а вказані транспортні засоби залишено в розпорядженні ТОВ «Петрол Логістик».

Інші речові докази: тахограф автомобіля DAF з карткою водія ОСОБА_8 повернуто ТОВ «Петрол Логістик», електричний ліхтар повернуто ОСОБА_39 , пошкоджену блок-фару автомобіля DAF повернуто ТОВ «Петрол Логістик», дві електролампи з дублюючого заднього блок-ліхтаря автобуса NEOPLAN знищено.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22 вересня 2019 року близько 22 год. 29 хв. ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «DAF ХF 105.460» реєстраційний номер НОМЕР_3 у складі з напівпричепом цистерною «OTOKAR CA FRUEHAUF», реєстраційний номер НОМЕР_4 , з перевищенням безпечної швидкості руху за умовами видимості елементів проїзної частини рухався ним по правій смузі проїзної частини автодороги «Київ Чоп» у напрямку м. Житомир.

На 242 км + 236 м указаної автодороги поблизу с. Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області водій ОСОБА_8 в порушення вимог пунктів п. 1.5, підп. «б» п 2.3, 12.2, 12.3, 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР), проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку, маючи технічну можливість запобігти наїзду з моменту виявлення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити з місця водія, в момент виникнення небезпеки для руху своєчасно негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу не вжив, не дотримався безпечного інтервалу та на смузі свого руху передньою правою частиною керованого ним спеціалізованого вантажного сідлового тягача «DAF ХF 105.460» здійснив наїзд на задню ліву частину автобуса «NEOPLAN N 316», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який, будучи припаркованим водієм ОСОБА_40 , перебував у нерухомому положенні на правому узбіччі та частково правій смузі руху проїзної частини автодороги в напрямку руху до м. Житомир.

Внаслідок даної ДТП пасажири автобуса «NEOPLAN N 316» ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 і ОСОБА_49 отримали тяжкі тілесні ушкодження та загинули на місці пригоди, а ОСОБА_50 , ОСОБА_13 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11.10.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_54 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.286 КК України та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Решту вироку залишити без змін.

Зазначає, що при постановленні вироку в частині визнання винним ОСОБА_54 суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог КПК України під час оцінки доказів сторони обвинувачення, не перевірив доводи сторони захисту про неналежність та недопустимість окремих доказів, не вжив заходів стосовно перевірки обставин справи шляхом проведення додаткових слідчих дій та ухвалив обвинувальний вирок, що тягне за собою порушення законності, прав, свобод і інтересів особи.

Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що встановлені порушення ПДР, водія автобуса NEOPLAN, ОСОБА_40 , є самостійними, не були вимушеними та не обумовлені створенням аварійної ситуації одним із водіїв щодо другого. ОСОБА_55 мав можливість шляхом виконання ПДР в штатному режимі не створювати перешкоду для руху попутному транспортному засобу та відповідно уникнути зіткнення, і спричинення суспільно небезпечних наслідків, а отже в зв`язку з чим вказані дії мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. На вказані обставини звертав увагу, судовий експерт ОСОБА_56 , у висновку проведеному за клопотанням сторони захисту № 036-09(Е)/20 від 15.02.2021 року за результатами проведення автотехнічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП, який зазначив, що в місці скоєння ДТП водій автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 мав технічну можливість виконати вимоги пунктів 15.1, 15.11 та 15.14 ПДР та не створювати перешкоди в русі в межах проїзної частини іншим учасникам руху, для чого перешкод технічного характеру не вбачалось. В обставинах досліджуваної пригоди дії водія автобуса NEOPLAN ОСОБА_57 , пов`язані з неналежним виконанням вказаних вимог ПДР та зупинкою автобуса в темний час доби та в умовах недостатньої видимості поза межами населеного пункту частково на проїзній частині, хоча дорожня обстановка дозволяла повністю прибрати транспортний засіб з проїзної частини на асфальтоване узбіччя, з технічної точки зору були достатніми для створення небезпечної дорожньої обстановки, пов`язаної з створенням перешкоди для руху іншим учасникам, а отже, були, щонайменше, необхідною умовою виникнення ДТП та перебували в причинному зв`язку з її виникненням.

Враховуючи, що першочергове, в даному випадку порушення ПДР, відбулося водієм автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 , що створив аварійну обстановку, яка призвела в подальшому до дорожньо-транспортної пригоди, при цьому водій автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 , в односторонньому порядку міг вжити заходів для уникнення ДТП, а отже його дії перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП, що залишилось поза увагою суду.

При цьому, також є очевидним, що водій ОСОБА_58 , керуючи автомобілем «DAF XF 105.460» реєстраційний номер НОМЕР_3 у складі з напівпричепом цистерною «OTOKAR CA FRUEHAUF», реєстраційний номер НОМЕР_4 , не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення Правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху, не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що інший учасник дорожнього руху, водій автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 руху не виконає вимоги ПДР, проігнорувавши Правила дорожнього руху: не прибере зовсім незначну частину автобуса, яка за збігом всіх дорожніх умов (темна пора доби, розміщення більшої частини перешкоди на узбіччі, розміщення попереджувальних знаків на узбіччі) не давала можливості його індентифікувати як учасника дорожнього руху та перешкоду, шо знаходиться частково на проїзній частині.

Зазначає, що в ході розгляду кримінального провадження судом не враховано наявні в матеріалах провадження дані про порушення водієм автобуса NEOPLAN ОСОБА_40 вимог ПДР, чи перебувають порушення у причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками, не досліджено їх характер, суд не з`ясував з достатньою повнотою вимушеність дій ОСОБА_54 , щодо порушень вимог 12.3 ПДР України, та чи мав останній можливість у даному випадку вчинити інші дії щодо не порушення вимог ПДР України.

Вказує, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_54 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК, за виключенням порушень п.1.5, 2.3 «б» та 13.3 ПДР. сформований судом без дотриманням вимог ст.23 КПК тобто без об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених в судовому засідання належними доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Посилається на те, що покази обвинуваченого ОСОБА_54 , в частині того, що пригадав рух попутного автомобіля перед зіткненням саме в лівій смузі, що не дозволяло йому зробити маневр обгону в момент виявлення перешкоди, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_59 , та ОСОБА_60 , з показів яких також вбачається, що перед зіткненням автоцистерну під керуванням ОСОБА_54 випереджала вантажівка в лівій смузі, все що йому залишалось при виявленні перешкоди водію автоцистерни це гальмування, покази яких залишились поза увагою суду.

Зазначає, що твердження суду про недотримання обвинуваченим ОСОБА_61 безпечної швидкості руху в умовах темної пори доби (п. 12.2 ПДР), ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, на що суд також належної уваги не звернув.

Крім того, в ході судового розгляду захист наголошував, що проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч.4 ст.95 КПК України.

Звертає увагу, що відомості здобуті при проведені слідчого експерименту є неналежними та недопустимими доказами через його явну необ`єктивність так як здобуті лише зі слів підозрюваного, стороною захисту було подано клопотання про визнання вказаного доказу неналежним, так, як неповнота та помилки у отриманих вихідних даних, що є первинними джерелами доказів під час проведення слідчого експерименту, не дають можливість учасникам процесу дати відповідь на головне питання чи мав водій автоцистерни можливість уникнути ДТП, що залишилось поза увагою суду.

Вказує, що в даному випадку, суду, враховуючи наведені порушення, слід було визнати відомості викладені в протоколі слідчого експерименту від 08.10.2019 року щодо встановлення видимості елементів проїзної частини та видимості автобуса в просторі неналежним доказом, а до інших доказів отриманих на підставі вищенаведених відомостей зазначених в протоколі застосувати доктрину «плодів отруйного дерева». Вказане стосується висновків експертів, що є похідними від даних отриманих при слідчому експерименті.

Посилається на те, що не можливо погодитись з кваліфікацією дій ОСОБА_54 , що полягають в порушені вимог п.12.3 ПДР, так як дослідженні в судовому засіданні докази не дають можливості ствердно вказати, що обвинувачений наближаючись до місця пригоди об`єктивно був спроможний виявити для його руху перешкоду, при цьому не вжив заходів для відвернення ДТП.

Поза увагою суду залишилось те, що головною помилкою при збиранні первинних вихідних даних, було не встановлення конкретного моменту появи в полі зору автобуса , а саме моменту настання видимості того, що частина автобуса «NEOPLAN 316» р.н. НОМЕР_2 , виступає на смугу руху водія ОСОБА_54 , по ширині проїзної частини, що перешкоджає його руху, за умови, що робочого місця водія, а саме кабіни автомобіля «DAF ХР 105.460» р.н. НОМЕР_3 , об`єктивно можливо виявити перешкоду для руху, в зв`язку з чим водій мав вжити заходів що регламентовані п. 12.3 ПДР, для уникнення зіткнення.

Усунути вказану неповноту досудового слідства під час судового розгляду в судовому засіданні було не можливо, окрім як доручити повторне проведення відтворення обстановки та обставин подій на місці ДТП за встановлених під час розгляду справи обставин, органу досудового розслідування, про що захистом було заявлено відповідне клопотання яке без виходу суду до нарадчої кімнати залишено без задоволення.

Зазначає, що висновок суду щодо недотримання обвинуваченим п.12.2 ПДР ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, а саме: висновок експерта від 26.11.2019 року №3/1113 та від 31.10.2019 року №3/931, протокол проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 від 08.10.2019 р.

Вказує, що судом не враховано, що показання експерта можуть тільки роз`яснити і зробити більш зрозумілим судові й учасникам судового розгляду наданий ним висновок, показання експерта не є самостійним джерелом доказів, вони служать допоміжним засобом для правильної оцінки висновку експерта і посилатися на них у вироку, як на доказ неприпустимо.

Зазначає, що всупереч вимогам ст.358 КПК України, судом не було досліджено та оголошено відомостей, що містяться у медичних документах, які лягли в основу висновків судово-медичної експертизи, не визнавалися речовими доказами, їх не відкривали стороні захисту.

Таким чином, всупереч вимогам ст.ст.93, 101 КПК України, слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експертам для проведення експертизи.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 прокурором у кримінальному провадженні подані письмові заперечення в яких останній просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього, думку представника цивільного відповідача в підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора, потерпілих щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України та не викликають у суду сумнівів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив усі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, відповідно до копії договору від 15.09.2019 року та заявки профспілкової організації Житомирського ТТУ перевізник ФОП ОСОБА_62 зобов`язався здійснити перевезення 19.09.2019 року 49 пасажирів з метою екскурсії з м.Житомира у с. Микуличин Івано-Франківської області (а.п.102-107 т.8).

ОСОБА_8 працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «Петрол Логістик» з 01.04.2011 року, перед виїздом в рейс пройшов медичний огляд, інструктаж з безпеки дорожнього руху, також було проведено техогляд транспортного засобу (а.п.230-245 т.6). Попередня зміна ОСОБА_8 була 19.09.2019 року (а.п.3 т.7). 23.09.2019 року о 1:00 в крові ОСОБА_8 алкоголю не виявлено (а.п.73-74 т. 7).

Власником автобуса «NEOPLAN N 316», р.н. НОМЕР_2 , є ОСОБА_62 , який мав ліцензію на внутрішні перевезення автобусами. Автобус застрахований, пройшов державний технічний контроль (а.п.136, 138-140, 144 т.5). Автобус використовувався для рейсу з 19 по 23 вересня 2019 року водіями ОСОБА_63 та ОСОБА_40 , мав тахограф (а.п.137, 142 т.5).

ТОВ «Петрол Логістик» використовує сідловий тягач «DAF ХF 105.460», р.н. НОМЕР_3 , та напівпричеп цистерни «OTOKAR CA FRUEHAUF», р.н. НОМЕР_4 , на праві оренди, транспортні засоби застраховані, товариство має ліцензію на внутрішні перевезення небезпечних вантажів. Тахограф сідлового тягача пройшов технічну повірку (а.п.246-248 т.6, а.п.1-2 т.7, а.п.118-132 т. 5).

Під час судового розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 2019 року близько 22 год 29 хв поблизу с.Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох водіїв транспортних засобів, під час якої водій ОСОБА_8 , керуючи справним сідловим тягачем DAF з цистерною OTOKAR, рухаючись у правій смузі руху автодороги Київ Чоп у напрямку м. Житомира зі швидкістю 87 км/год, на 242 км + 236 м цієї дороги здійснив наїзд на задню ліву частину автобуса NEOPLAN під керуванням ОСОБА_57 який перебував у нерухомому положенні на правому узбіччі та частково лівою частиною у правій смузі руху. Внаслідок даної ДТП пасажири автобуса «NEOPLAN N 316» ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 і ОСОБА_49 отримали тяжкі тілесні ушкодження та загинули на місці пригоди, а ОСОБА_50 , ОСОБА_13 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не оспорюється самим обвинуваченим та його захисником в поданій апеляційній скарзі та підтверджується, зокрема, висновками судово-медичних експертиз №757 від 21.10.2019 року (а.п.138-140 т.6), №758 від 21.10.2019 року (а.п.174-176 т.6), №759 від 21.10.2019 року (а.п.165-167 т.6), №760 від 21.10.2019 року (а.п.156-158 т.6), №762 від 21.10.2019 року (а.п.120-122 т.6), №763 від 21.10.2019 року (а.п.102-104 т.6), №764 від 21.10.2019 року (а.п.129-131 т.6), №764 від 31.10.2019 року (а.п.147-149 т.6), №765 від 21.10.2019 року (а.п.111-113 т.6), №3261 від 8.11.2019 року (а.п.137-139 т.8), №3262 від 4.11.2019 року (а.п.143-144 т.8), №3263 від 24.10.2019 року (а.п.240 т.8), №3264 від 25.10.2019 року (а.п.215-216 т.8), №3265 від 25.11.2019 року (а.п.211-212 т.8), №3266 від 28.10.2019 року (а.п.219-220 т.8), №3267 від 28.10.2019 року (а.п.223-224 т.8), №3270 від 25.10.2019 року (а.п.232-233 т.8), №3269 від 28.10.2019 року (а.п.236-237 т.8), №3374 від 29.10.2019 року (а.п.56 т.9), №3376 від 28.10.2019 року (а.п.53 т.9), №3376 від 28.10.2019 року (а.п.62-63 т.9), №3424 від 31.10.2019 року (а.п.67-68 т.9), №3557 від 25.11.2019 року (а.п.226-228 т.9), №3699 від 28.11.2019 року (а.п.10-11 т.10), а також іншими доказами, наданими прокурором та наведеними судом у вироку.

В той же час, як убачається зі змісту поданої апеляційної скарги, стороною захисту ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_8 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що першочергове порушення ПДР допустив саме водій автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 , який і створив аварійну обстановку, яка призвела в подальшому до дорожньо-транспортної пригоди, а отже за версією сторони захисту саме дії ОСОБА_57 перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає позицію сторони захисту хибною, а наведені ним доводи щодо не доведення належними й допустимими доказами наявності у діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч.1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечив свою винуватість у цій дорожньо-транспортній пригоді та пояснив, що має водійський стаж близько 30 років. Того вечора керував сідловим тягачем DAF з цистерною OTOKAR, почував себе нормально, втоми не було. Рухався у напрямку м. Житомира автодорогою, що мала по дві смуги руху в обох напрямках, він рухався у правій смузі руху зі швидкістю до 80 км/год. Дорожнє покриття було сухе, опадів не було. Ділянка дороги була прямою, видимість дороги була доброю, проте було вже темно, тому рухався із увімкненим ближнім світлом фар. Здалеку (приблизно за 300 м) побачив аварійну сигналізацію припаркованого на правому узбіччі автобуса, однак знаку аварійної зупинки не бачив. Коли наближався до цього автобуса, його тягач по лівій смузі руху випередив іншій вантажний автомобіль. В цей час обвинувачений побачив, що вказаний автобус частково перекриває смугу його руху, і він застосував екстрене гальмування. Здійснити маневр об`їзду перешкоди йому заважав легковий автомобіль, який рухався в цей час поруч з його тягачем у лівій смузі руху. Оскільки відстань була замалою, відбувся наїзд правою передньою частиною тягача із лівою задньою частиною автобуса. Від удару автобус відкинуло вперед та трохи вправо на узбіччя і в кювет. Пам`ятає, як після зіткнення до нього підходили пасажири автобуса та питали щодо причин ДТП, що відповідав не пам`ятає. Уточнив, що до зіткнення бачив біля автобуса на узбіччі людей, проте знаку аварійної зупинки перед автобусом не було. З місця події не тікав. Вважає винуватим у даній ДТП та її наслідках водія автобуса, який припаркував його частково на проїзній частині, чим створив перешкоду в русі у темну пору доби. Також вважає, що уникнути наїзду через вказані обставини не міг, а тому не вважає себе винуватим в пред`явленому обвинуваченні, хоча шкодує з приводу загибелі 9 людей.

Проте, не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів.

Так, свідок ОСОБА_55 в суді першої інстанції надав показання, що він здійснював перевезення автобусом NEOPLAN близько 50 працівників Житомирського трамвайно-тролейбусного управління (ТТУ) та членів їх сімей на екскурсію до Закарпаття та назад в Житомир. Автобус при цьому перебував у технічно справному стані. Під час цієї поїздки керував автобусом, періодично міняючись із водієм ОСОБА_63 , який був його роботодавцем. Близько 22 години вечора повертались до м. Житомира, і коли під`їжджали до м. Новоград-Волинського, раптово в автобуса «вистрелило» праве переднє колесо. Тоді він увімкнув аварійну сигналізацію та припаркував автобус на правому узбіччі, хоча задня частина автобуса приблизно на 1 м виступала на проїзну частину. Поставив автобус на стоянкове гальмо, ОСОБА_62 виставив позаду автобуса знак аварійної зупинки. В салоні автобуса горіло світло, проте позаду автобуса його прикривала штора. Пасажири автобуса вийшли з нього на траву узбіччя. Після цього свідок разом із ОСОБА_63 підняли автобус домкратом та замінили пошкоджене переднє колесо заднім, при цьому свідок знімав та ставив автобус на стоянкове гальмо. Коли ставили пошкоджене колесо назад всередину, свідок перебував під автобусом, відчув удар, від якого втратив свідомість. Коли прийшов до тями, побачив, що на місці вже була поліція і пожежні. На дорозі стояв бензовоз, водій якого здійснив зіткнення із автобусом, а сам автобус перебував у правому кюветі. Було багато загиблих, частина в салоні автобуса, інші під автобусом. Свідок допомагав витягнути чоловіка з-під переднього правого колеса автобуса.

Свідок ОСОБА_62 надав аналогічні по суті показання, уточнивши, що в перший раз на автобусі під час цієї поїздки «вистрелило» інше колесо ще у Житомирі, проте воно було успішно замінено. Під час виконання робіт по заміні колеса безпосередньо перед ДТП світлоповертальних жилетів не вдягали. Знак аварійної зупинки свідок виставив позаду автобуса приблизно посередині правої смуги руху. Крім того позаду автобуса за 4 м від нього по задньому габариту було виставлено ліхтар. Після ДТП свідок прибрав знак аварійної зупинки у траву. Перед заміною колеса було встановлено противідкатні упори, які були трохи вужчими за шини коліс, і які після цієї ДТП поклали в автобус. Крім того, під час заміни колеса бачив, як деякі пасажири автобуса знаходились приблизно за 40 м позаду автобуса і підсвічували дорогу ліхтариками, привертаючи таким чином увагу водіїв, які наближались до автобуса. Також після ДТП свідок бачив водія бензовоза, який здійснив наїзд на автобус, та який пояснював наїзд тим, що він заснув за кермом, а коли раптово прокинувся, його було засліплено світлом фар. Процес заміни колеса тривав приблизно 40 хвилин, при цьому водіїв ніхто не підганяв.

Потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що вона як інспектор з кадрів та голова профспілки Житомирського ТТУ займалась організацією вказаної екскурсії, в якій взяли участь 49 осіб. В автобусі сиділа на передньому пасажирському сидінні справа від водіїв. Коли повертались до Житомира, не доїжджаючи до ОСОБА_64 -Волинського почула хлопок, водії повідомили, що «вистрелило» колесо, і зупинили автобус на узбіччі. Спочатку вийшли водії, які запропонували вийти пасажирам автобуса. Більшість пасажирів вийшли з автобуса, деякі залишились в ньому. В салоні автобуса горіло світло. Більшість пасажирів стояли перед автобусом, потерпіла знаходилась позаду автобуса на узбіччі. Деякі водії ТТУ допомагали водіям автобуса замінювати колесо. Потерпіла бачила, як в процесі заміни колеса автобус об`їжджали інші автомобілі, у тому числі й вантажні. Також потерпіла бачила наближення фар транспортного засобу, що наближався позаду автобуса, та відчула удар, від якого втратила свідомість. До тями прийшла вже у реанімаційному відділенні у Новоград-Волинському, отримала травму грудної клітини. Стан здоров`я повністю не відновився, також отримала сильну психологічну травму через загибель працівників ТТУ.

З показань потерпілого ОСОБА_11 слідує, що коли водії автобуса замінювали колесо, він виходив з нього та бачив, що в автобуса горіли габаритні вогні. Позаду автобуса на відстані близько 5 м від нього на рівні лівого габариту на дорозі стояв ліхтар. Крім того за автобусом стояли його пасажири та підсвічували дорогу ліхтариками мобільних телефонів. Автобус стояв на узбіччі, але його задня частина на декілька десятків сантиметрів виступала на дорогу. Потерпілий повернувся до салону автобуса та сидів разом із своїм сином ОСОБА_65 (інвалід І групи), відчув сильний удар ззаду, від якого відірвались сидіння, а автобус відкинуло вперед. Потерпілий почув крики по допомогу та стогін, в проході лежала ОСОБА_10 , також бачив в салоні мертву ОСОБА_66 . Потерпілий вийшов з автобуса, навколо якого ходив ОСОБА_67 та шукав дружину. Автобус від удару відкинуло у кювет. За ним посередині дороги стояв бензовоз.

Потерпілий ОСОБА_50 надав показання, що під час заміни колеса він виходив із салону автобуса, бачив увімкненні його габаритні вогні, також бачив, що автобус був припаркований на узбіччі, але лівою задньою частиною частково знаходився на проїзній частині. Також бачив, як автобус об`їжджали інші транспортні засоби. Потерпілий повернувся до салону автобуса, де перебувала його дружина ОСОБА_41 , бо хотів вдягнути светра, і в цей момент він відчув сильний удар, як згодом з`ясувалось, бензовоза в задню частину автобуса. Внаслідок ДТП дружина потерпілого загинула, а він сам отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований.

Потерпіла ОСОБА_10 повідомила в суді, що після зупинки автобуса для заміни колеса вона увесь час перебувала в салоні на своєму місці в задній лівій частині, поруч із нею знаходились ОСОБА_68 та ОСОБА_69 . Частина пасажирів вийшла з автобуса, інша перебувала в салоні. Салон автобуса освітлювався вогнями від його сходів. Приблизно через 30 хвилин після зупинки автобуса відчула удар, від якого втратила свідомість. Коли прийшла до тями, то вийшла з автобуса, а в подальшому була госпіталізована.

Аналогічні по суті показання надала потерпіла ОСОБА_15 , уточнивши, що в момент удару ОСОБА_70 сиділа за нею. Від удару втратила свідомість, а коли прийшла до тями, водії ТТУ допомогли їй вийти з автобуса. Після ДТП була госпіталізована.

Свідки ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 та ОСОБА_75 показали, що в момент удару вони також знаходились всередині салону автобуса, після удару вони самостійно залишили салон автобуса через передні двері.

Свідок ОСОБА_76 , яка в судовому засіданні пояснила, що після аварійної зупинки автобуса вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_77 пішли назад автобуса, який було припарковано на узбіччі, в його салоні світило світло, а також були увімкнені габаритні вогні та аварійна сигналізація. Позаду автобуса було встановлено миготливий ліхтар. Свідок із чоловіком відійшли приблизно на 50 м від автобуса вздовж дороги та ліхтарями мобільних телефонів привертали увагу водіїв транспортних засобів, що наближались до автобуса, які, у свою чергу, пригальмовували та їхали далі, безпечно об`їжджаючи автобус. Свідок бачила як у правій смузі руху до них наближався бензовоз, який рухався зі швидкістю приблизно 100 км/год, проїхав повз свідка, не змінюючи напрямку руху та не гальмуючи, після чого відбувся удар, від якого автобус відкинуло в кювет. Свідок з чоловіком почекали пару хвилин, оскільки остерігались вибуху палива, а після цього підійшли до автобуса, де було багато загиблих, серед яких лише ОСОБА_78 загинула в салоні автобуса, усі інші ззовні.

Свідок ОСОБА_59 надав показання в цілому аналогічного змісту, проте зазначив, що бачив, що в той момент, коли до них у правій смузі руху наближався бензовоз, по лівій смузі руху його випереджав інший вантажний автомобіль. При цьому бензовоз ніяких сигналів не подавав, не гальмував і не маневрував, а здійснив наїзд на припаркований автобус, який було добре видно, у тому числі й узбіччя дороги.

Згідно показань свідка ОСОБА_79 вбачається, що коли бензовоз наближався до автобуса, його ніхто не випереджав, інших транспортних засобів ні перед ним, ні поза ним, та в суміжній смузі руху не було. Свідок це запам`ятав, оскільки перед цим автобус об`їжджали інші транспортні засоби по лівій смузі руху, а бензовоз рухався по правій, не змінюючи напрямок руху та не гальмуючи. Свідок спостерігав це, знаходячись позаду автобуса. Після наїзду разом з іншими пасажирами автобуса витягували водія бензовоза, який висловлював жаль з приводу скоєного ним.

Потерпілий ОСОБА_67 пояснив, що перед ДТП він знаходився за 10 м від автобуса, в якого горіли габаритні вогні та аварійна сигналізація. Автобус частково задньою лівою частиною стояв на проїзній частині, передньою повністю на узбіччі. Позаду автобуса приблизно за 15 м від нього стояв ліхтар. В момент наїзду бензовоза на автобус потерпілий знаходився близько 10 м за ним, чув гул наближення бензовоза та бачив світло його фар. Внаслідок ДТП загинула його дружина ОСОБА_80 .

Свідок ОСОБА_81 також підтвердив, що бачив увімкнені габаритні вогні та аварійну сигналізацію автобуса, а також був виставлений побутовий ліхтар позаду автобуса. Свідок знаходився позаду автобуса на траві, там же знаходились сім`я ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 тощо. Заміна колеса тривала близько 45 хвилин, під час чого автобус об`їжджали автомобілі. Свідок бачив наближення бензовоза, при цьому звуків гальмування не чув. Бензовоз наїхав на задню частину автобуса, від чого останній відкинуло вперед і в кювет. При цьому автобус наїхав на пасажирів, які стояли попереду нього. Після ДТП свідок надавав допомогу постраждалим, однак всередину автобуса не заходив.

Свідок ОСОБА_85 показала, що саме вона разом із чоловіком ОСОБА_86 розмістили на дорозі за автобусом ліхтар. В салоні автобуса горіло тускле світло, всі двері автобуса були відчинені. Стояла за автобусом та бачила, як повз нього проїжджали транспортні засоби, при цьому жоден з водіїв не подавав сигналів щодо того, що автобус створював для них перешкоду в русі. Після наїзду на автобус бензовоза свідок пройшла далі назад по його шляху, слідів гальмування видно не було.

Свідок ОСОБА_87 також підтвердив показання дружини щодо наявності освітлення у автобуса, аварійного ліхтаря, а також про те, що за час заміни колеса водії транспортних засобів, які проїжджали повз автобус, ніяких сигналів не подавали. Свідок допомагав міняти заднє колесо, тримав у руках диск, в цей момент почув звук удару, від якого автобус відкинуло вперед.

Свідок ОСОБА_88 показав, що також допомагав міняти заднє колесо автобуса, автобус при цьому стояв на колодках. Після наїзду на автобус водій бензовоза пояснював, що його нібито підрізав легковий автомобіль.

Свідок ОСОБА_89 повідомив про те, що він допомагав ОСОБА_90 знімати задню шину автобуса з диска. В момент наїзду стояв на узбіччі, проте самого наїзду не бачив.

Потерпіла ОСОБА_51 надала показання, що в момент наїзду бензовоза вона знаходилась біля задньої частини автобуса на узбіччі, почула гул та відчула удар в голову. Внаслідок наїзду також була пошкоджена нога. Перед ДТП у автобуса горіло світло в салоні, габаритні вогні. Також бачила, що під час заміни колеса автобуса його об`їжджали інші транспортні засоби.

Свідки ОСОБА_91 та ОСОБА_92 показали, що в момент наїзду бензовоза на автобус стояли на узбіччі на траві біля автобуса, від удару їх відкинуло в канаву, свідок ОСОБА_92 втратила свідомість. Свідок ОСОБА_93 надав аналогічні показання.

Потерпіла ОСОБА_53 дала в суді показання, що після аварійної зупинки автобуса вона вийшла із його салону, спочатку стояла позаду автобуса та бачила, що автобус був припаркований на узбіччі, проте його задня ліва частина на 70-80 см виступала на проїзну частину. Потім потерпіла перейшла до передньої частини автобуса, де були інші жінки-пасажири. Раптово відчула удар та втратила свідомість, прийшла до тями під автобусом. Внаслідок ДТП потерпіла стала особою з інвалідністю ІІІ групи. Чотири жінки, які стояли попереду автобуса, загинули.

Потерпіла ОСОБА_52 надала аналогічні показання, проте після удару до тями прийшла вже в реанімації, у подальшому довго лікувалась. В момент наїзду бензовоза на автобус перебувала на узбіччі біля передньої частини останнього.

Свідок ОСОБА_94 пояснила суду, що також знаходилась в момент наїзду бензовоза на автобус біля передньої частини останнього, бачила світло фар бензовоза в момент, коли він наближався, чула удар та було багато пилу. Свідок викликала швидку для допомоги постраждалим. Перед наїздом бачила, що в автобуса була увімкнена аварійна сигналізація.

Свідок ОСОБА_95 показала, що під час заміни колеса автобуса вона стояла приблизно за 30 м від його передньої частини разом із ОСОБА_96 та ОСОБА_97 . Свідок чула звук удару, крики по допомогу біля автобуса та бачила бензовоз, який став посеред дороги під кутом.

Аналогічні по суті показання надали свідки ОСОБА_96 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 та ОСОБА_100 . Остання також повідомила, що бачила за автобусом чоловіка та жінку, які світили на дорогу ліхтариками.

Потерпілий ОСОБА_25 показав, що дізнавшись про ДТП телефоном прибув на місце події, де вже були поліція, рятувальники та швидка допомога. Дружина ОСОБА_101 загинула під автобусом. Аналогічні показання надали потерпілий ОСОБА_26 та потерпілі ОСОБА_20 і ОСОБА_12 . Останні показали, що були присутніми на місці ДТП, коли з-під автобуса діставали тіла загиблих жінок, в тому числі й ОСОБА_102 .

Потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_103 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_27 надали показання про те, що дізнались про смерть родичів у вказаній ДТП, проте на місці події потерпілі не були та її обставини не спостерігали.

Будь-яких підстав вважати, що свідчення потерпілих та свідків є недостовірними, на думку суду апеляційної інстанції, немає, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються іншими наявними в провадженні доказами, а саме:

- даними протоколу огляду місця події від 23.09.2019 року, згідно якого 23.09.2019 року о 00:30 за участю водія автобуса «NEOPLAN» ОСОБА_57 було оглянуто місце ДТП, яким являлась ділянка автодороги «Київ-Чоп» 242 км + 237 м поблизу АДРЕСА_2 у напрямку руху у бік м. Житомира. До початку огляду із салону автобуса та з-під нього були вивільнені тіла загиблих, після чого обстановка не змінювалась, транспортні засоби не переміщувались. Під час огляду було встановлено, що вказана ділянка автодороги є прямою горизонтальною ділянкою, що має сухе асфальтобетонне покриття, по дві смуги руху в кожному напрямку; ширина кожної смуги руху становить 3,7 м. Дорога у напрямку м. Житомира має асфальтоване узбіччя шириною 2,5 м, за яким розташована лісосмуга. Смуги зустрічних напрямків розділені металевим колесовідбійником. Ділянка автодороги не освітлюється. Об`єктів, що обмежують оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху, праворуч або ліворуч відсутні. Автоцистерна «DAF 105.460» р.н. НОМЕР_3 з цистерною р.н. НОМЕР_4 розташована кабіною під кутом на трав`яному покритті за узбіччям в напрямку руху у бік м. Житомира, цистерна розташована під кутом на узбіччі та двох смугах руху. Права передня частина кабіни автоцистерни деформована та частково знаходиться в лівій деформованій задній частині автобуса «NEOPLAN N 316», р.н. НОМЕР_2 , білого кольору, який розташований за узбіччям на трав`яному покритті. Пошкодження автоцистерни сконцентровані у передній частині, автобуса в задній частині. У автоцистерни переднє праве колесо розгерметизовано та має пошкодження шини, у автобуса на задній осі справа наявне колесо, яке не закріплено колісними гайками. Біля автобуса на трав`яному покритті розташовано 9 трупів людей, які після огляду направлено в морг. За цистерною зафіксовані сліди юзу її коліс дугоподібної форми, довжиною 20,8 м її лівого колеса. Початок слідів юзу обох коліс знаходиться на правій смузі руху, по дузі сліди лівих коліс частково знаходяться на лівій смузі руху і закінчуються за місцем розташування задніх коліс цистерни. В правій смузі руху на відстані 6,7 м від правого заднього колеса цистерни та 1,3 м від правого краю проїзної частини на дорожньому покритті зафіксовано забоїну довжиною 6 м, біля початку якої розташовані осип уламків скла, частин транспортних засобів та сліди витікання технічної рідини. Справа від забоїни на узбіччі розташовані 2 металеві ковпачки на колеса, молот, металева труба, набір ключів, поламаний домкрат, хрестовидний ключ, 10 колісних гайок та кофта. За узбіччям на рівні кінця вказаної забоїни на трав`яному покритті розташовані металевий диск та пошкоджена шина. На правому краю проїзної частини на рівні цих диску та шини розташовано уламок кришки задньої частини автобуса, за яким на узбіччі виявлено електричний ліхтар, а за 6,3 м за ним державний номерний знак автобуса. З автоцистерни вилучено тахограф (а.п.17-43 т. 5);

- даними протоколу огляду предметів від 07.10.2019 року, в ході якого було оглянуто вилучені під час огляду місця події тахограф тягача DAF та електричний ліхтар, які на момент огляду перебували у справному стані (а.п.95-97 т.7);

- даними GPS-трекера, встановленого на сідловому тягачі DAF ХF 105.460, р.н. НОМЕР_3 , та наданими ТОВ «Петрол-Логістик», відповідно до якого середня швидкість останньої поїздки вказаного транспортного засобу, яка закінчилась ДТП на трасі М06, становила 76 км/год, максимальна 96 км/год, безпосередньо перед ДТП 87 км/год, поїздка тривала 3 год. 21 хв. до 22 год 29 хв. 22.09.2019, автомобіль проїхав 254 км. В дорозі під час цієї поїздки водій ОСОБА_8 стоянок не робив (а.п.8-17 т.7);

- даними на картці роботи і відпочинку водія, вилученої з оглянутого тахографа сідлового тягача, на якій містяться аналогічні відомості щодо тривалості руху автомобіля DAF ХF 105.460, р.н. НОМЕР_3 , яким 22.09.2019 керував ОСОБА_8 (а.п.100-105 т.7);

- даними протоколу огляду автобуса NEOPLAN від 08.10.2019 року, під час проведення якого було оглянуто майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Новоград-Волинського відділу поліції ГУНП України в Житомирській області, де зберігався вилучений з місця події автобус «NEOPLAN N 316», р.н. НОМЕР_2 . При огляді автобуса було встановлено, що його задній лівий блок ліхтарів був повністю зруйнований, і не залишилось навіть його фрагментів. З верхнього лівого дублюючого заднього блок-ліхтаря було вилучено лампи сигналу повороту та габаритного сигналу. Аналогічні лампи було вилучено із задньої правої блок-фари (а.п.195-199 т.7);

- даними протоколу огляду сідлового тягача «DAF ХF 105.460», р.н. НОМЕР_3 від 08.10.2019 року, який аналогічно було оглянуто в цей же день на цьому ж майданчику, при цьому було встановлено, що права передня блок-фара тягача повністю зруйнована, ліву передню блок-фару, яка мала незначні пошкодження, вилучено (а.п.200-202 т.7);

- даними висновку експерта №19/12/1-177-СЕ/19 від 20.11.2019 року, згідно з яким спіралі електричних ламп розжарювання покажчика лівого повороту та габаритного вогню дублюючого заднього лівого блок-ліхтаря автобуса NEOPLAN на момент дії сил інерції (потужний удар) випромінювали світло (перебували під напругою) (а.п.125-133 т. 8);

- даними висновку експерта №19/21/1-173-СЕ/19 від 07.11.2019 року, яким зафіксовано, що спіраль електричної лампи розжарювання дальнього світла блок-фари автомобіля DAF, на момент дії сил інерції (потужний удар), випромінювала світло (перебувала під напругою) (а.п.112-119 т.8);

- даними протоколу огляду від 26.11.2019 року, в ході проведення якого було оглянуто блок-фару головного світла сідлового тягача DAF та дві лампи (покажчика повороту і габаритного вогню) з дублюючого заднього лівого блок-ліхтаря автобуса NEOPLAN (а.п.12 т.10);

- даними висновку експерта №3/930 від 28.10.2019 року, відповідно до якого в процесі дослідження гальмової системи, рульового керування, ходової частини автомобіля «DAF ХF 105.460», р.н. НОМЕР_3 , у складі з напівпричепом-цистерною «OTOKAR CA FRUEHAUF», р.н. НОМЕР_4 , не виявлено характерних ознак механічних пошкоджень та технічних непрацездатностей, які б могли привести до раптової і повної відмови їх працездатності, а також до втрати керування автомобілем безпосередньо перед ДТП. Також не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитись в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної ДТП (а.п.28-41 т. 6);

- даними висновку експерта №3/931 від 31.10.2019 року, яким встановлено, що в процесі дослідження гальмової системи автобуса «NEOPLAN N 316», р.н. НОМЕР_2 , не виявлено характерних ознак механічних пошкоджень та технічних непрацездатностей, які б могли привести до раптової і повної відмови її працездатності. На момент ДТП рульове керування автобуса знаходилось в технічно працездатному стані, ходова частина в технічно непрацездатному стані (а.п.50-63 т.6);

- даними висновку експерта №3/929 від 31.10.2019 року, з якого вбачається, що на автобусі NEOPLAN наявні сліди і пошкодження ударно-динамічного характеру сконцентровані в його передній та задній частинах і виражені слідами вдавлювання, згину та зламу деталей. При цьому загальний напрямок слідоутворюючої дії першої групи був направлений ззаду на перед відносно повздовжньої вісі автобуса, другої групи з переду назад відносно повздовжньої вісі ТЗ. Вказані сліди мають єдиний механізм утворення і утворилися в процесі контакту автобуса з автомобілем DAF ХF 105.460 (перша група пошкоджень) та з іншим предметом обмеженої площини (друга група пошкоджень, а саме: руйнація переднього вітрового скла в правій нижній частині, потертості та відшарування лакофарбового покриття торцевої частини переднього бамперу справа, руйнація розсіювача передньої лівої фари головного світла). На автомобілі DAF ХF 105.460, р.н. НОМЕР_3 , виявлені аварійні механічні пошкодження ударно-динамічного характеру, які сконцентровані в його передній правій частині, що виражені слідами згинів, вдавлювання, вминання, розривів, потертостей металу, з відшаруванням власного лакофарбового покриття, при цьому загальний напрямок слідоутворюючої сили був спрямований з переду назад відносно повздовжньої вісі автомобіля. Первинний контакт вказаних ТЗ відбувся між передньою правою частиною автомобіля DAF та автобусом NEOPLAN при загальному розташуванні транспортних засобів в попутньому напрямку. В момент первинного контакту ТЗ їхні повздовжні вісі знаходились під кутом близько 0 ± 50. Місце наїзду на автобус NEOPLAN автомобілем DAF розташоване в правій смузі руху автодороги Київ-Чоп в напрямку м. Житомир, по ширині дороги на відстані не менше 0,51-1,01 м від правого краю проїзної частини, в повздовжньому напрямку на відстані 236 м від кілометрового знаку «242 км» перед початком сліду юзу переднього лівого колеса автомобіля DAF (позначення 3 на схемі ДТП) (а.п.72-95 т. 6);

- даними листам Житомирського обласного центру з гідрометеорології №24-03-16/1-1372 від 09.10.2019 року, яким підтверджено, що 22.09.2019 року о 21:00 поблизу АДРЕСА_2 було безхмарно, штиль, температура повітря 11,20 тепла, відносна вологість повітря 81 %, метеорологічна дальність видимості складала 10 км, опадів та інших атмосферних явищ не було (а.п.198 т.6);

- даними листа Служби автомобільних доріг у Житомирській області №05-03/2003 від 08.10.2019 року із додатком, яким зафіксовано, що на момент вказаної ДТП на вказаній ділянці дороги знаків обмеження швидкості руху не встановлювалось, максимально допустима швидкість руху визначалась відповідно до ПДР (а.п.224-227 т. 6);

- даними протоколу слідчого експерименту від 09.10.2019 року за участю свідка ОСОБА_104 , в ході проведення якого свідок показав, що автобус NEOPLAN після аварійної зупинки повністю знаходився на правому узбіччі, а в момент наїзду на нього бензовозом свідок перебував на правому узбіччі на відстані 15 м від передньої частини автобуса (а.п.51-57 т.8);

- даними протоколу слідчого експерименту від 08.10.2019 року за участю свідка ОСОБА_105 , під час проведення якого свідок продемонстрував як був розміщений автобус NEOPLAN, а саме на правому узбіччі та частково у правій смузі руху в напрямку м. Житомира на відстані 3,1 3,5 м від лінії, що поділяє суміжні смуги руху в одному напрямку. Також свідок виставив на правому узбіччі за автобусом на відстані 4 м від його задньої частини електричний ліхтар та 25,5 м від нього знак аварійної зупинки (а.п.23-30 т.8);

- даними протоколу слідчого експерименту від 09.10.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_106 , який продемонстрував місце за 11,5 м від передньої частини автобуса та 1,6 м від краю проїзної частини, в якому він перебував в момент наїзду бензовоза на автобус (а.п.58-63 т.8);

- даними протоколу слідчого експерименту від 08.10.2019 року, в ході проведення якого свідок ОСОБА_55 продемонстрував положення автобуса на дорозі після того, які він його припаркував того вечора. При цьому автобус лівою частиною було розміщено на проїзній частині фактично вздовж неї на відстані 3 3,3 м від лінії, що розділяє суміжні смуги руху в одному напрямку (а.п.17-22 т.8);

- даними слідчого експерименту від 08.10.2019 року за участю ОСОБА_8 , під час проведення якого ОСОБА_8 розповів та продемонстрував, що рухався з увімкненим ближнім світлом фар тривалий час за вантажним автомобілем, який в певний момент раптово прийняв вліво, і лише тоді він, побачив автобус на узбіччі, який частково виступав на смугу його руху, проте об`їхати автобус по лівій смузі він не встигав, оскільки по ній до його тягача наближався легковий автомобіль. При цьому ОСОБА_8 продемонстрував, яким чином автобус в момент наїзду на нього розміщувався на дорозі, а саме правою частиною на правому узбіччі, лівою на правій смузі руху, відстань від лівих коліс автобуса до лінії розмітки 1.5, що поділяє суміжні смуги руху в одному напрямку, склала 2,4 2,6 м. Автопоїзд DAF за показаннями ОСОБА_8 було розміщено в напрямку руху в бік м. Житомира у правій смузі руху на відстані 0,85 0,95 м від його лівих передніх та задніх коліс до лінії розмітки 1.5, що поділяє суміжні смуги руху одного напрямку. Під час слідчого експерименту було визначено: видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія тягача DAF за увімкненого ближнього світла фар у правій смузі руху, яка склала 38 м; відстань видимості з цього ж місця припаркованого частково на правому узбіччі автобуса з увімкненими габаритними вогнями та аварійної сигналізацією 353 м; його ж видимість з увімкненим світлом в салоні склала також 353 м. Відстань видимості з робочого місця водія тягача DAF, який знаходився у правій смузі руху, знака аварійної зупинки, встановленого перед задньою частиною автобуса на узбіччі, склала 176,2 м; відстань видимості встановленого перед автобусом на узбіччі увімкненого ліхтаря, вилученого під час огляду місця події, 86 м, відстань видимості автобуса за тих же умов, проте без увімкненої сигналізації, габаритних вогнів та світла салону, склала 62 м. Крім того, було встановлено, що перед ДТП вантажний автомобіль рухався попереду тягача ОСОБА_8 у правій смузі руху на відстані 16,7 м від нього, а в момент, коли цей автомобіль почав перестроюватись у ліву смугу руху, відкривши тим самим видимість водію ОСОБА_8 автобуса NEOPLAN, дальність видимості якого в цей момент склала 45,5 м. Після закінчення проведення цієї слідчої дії жодних зауважень у її учасників, у тому числі й у присутнього під час її проведення захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , щодо ходу її проведення та фіксації її результатів висловлено не було (а.п.31-42 т.8). Проте 25.10.2019 року від ОСОБА_8 надійшло зауваження про те, що насправді в момент, коли вантажний автомобіль, який рухався попереду нього, почав перестроюватись вліво і він побачив припаркований автобус NEOPLAN, відстань між керованим ним сідловим тягачем та цим автобусом склала лише 30 м (а.п.43 т.8).

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку дані висновку експерта №3/1113 від 26.11.2019 року, яким встановлено, що в наведених дорожніх умовах мінімальна швидкість руху автомобіля DAF ХF 105.460, р.н. НОМЕР_3 , і напівпричепа-цистерни OTOKAR CA FRUEHAUF, р.н. НОМЕР_4 , визначається рівною не менше 58,9 км/год. В умовах даної пригоди безпечна швидкість названого транспортного засобу при увімкненні ближнього світла фар визначається рівною не більше 55,1 км/год. Дії водія ОСОБА_8 не відповідали технічним вимогам п.12.2 ПДР (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги). Зупиночний шлях вказаного технічно справного автопоїзда в умовах місця ДТП при фактичній швидкості руху складає 103,1 м. Мінімальна відстань, необхідна водію вантажного автомобіля типу «фура» для виконання безпечного маневру за умов, вказаних ОСОБА_8 під час слідчого експерименту, складає 40,27 м. Виходячи з цього, показання ОСОБА_8 , надані під час слідчого експерименту, щодо параметрів руху вантажного автомобіля типу «фура» і здійснення ним маневру об`їзду автобуса, не ґрунтовні. В наведених дорожніх умовах водій автопоїзда ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на стоячий автобус як шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, так і шляхом застосування маневру безпечного об`їзду перешкоди за умови руху із допустимою швидкістю. При фактичній швидкості руху водій ОСОБА_8 в наведених дорожніх умовах мав технічну можливість уникнути наїзду на стоячий автобус шляхом застосування термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху або шляхом застосування маневру безпечного об`їзду перешкоди і за фактичної швидкості руху автопоїзда, проте за умови увімкнення в автобусі світлових приладів (зокрема, аварійної сигналізації). У протилежному випадку ОСОБА_8 такої можливості не мав. В наведеній дорожній обстановці водію автобуса NEOPLAN N 316, р.н. НОМЕР_2 необхідно було діяти відповідно до вимог підп. «а» п. 9.9, підп. «б» п. 9.10, п.п. 15.1 та 15.2 ПДР, при цьому оцінка його дій на відповідність цим вимогам ПДР не потребує спеціальних технічних знань. В наведеній дорожній обстановці водію автопоїзда ОСОБА_8 необхідно було діяти у відповідності до вимог п. 12.2, 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), підп. «б» п. 12.9 ПДР, дії якого не відповідали цим вимогам. З технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної ДТП знаходиться невідповідність дій водія автопоїзда ОСОБА_8 технічним вимогам п. 12.2 та 12.3 ПДР (а.п.98-118 т.9).

За результатами додаткової судової автотехнічної експертизи №28719 від 10.03.2020 року, проведеної за клопотанням сторони захисту встановлено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації можливість уникнення ДТП, а саме зіткнення з автобусом NEOPLAN, для водія автомобіля DAF ОСОБА_8 визначалась шляхом виконання ним вимог п.п. 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР (останній передбачає дотримання водієм безпечної дистанції та інтервалу), для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Проте його дії в даній дорожньо-транспортній ситуації не відповідали вимогам вказаних пунктів ПДР та з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Пішоходи, які розташовувалися за межами салонного простору автобуса NEOPLAN та загинули при ДТП, знаходились в межах траєкторії руху транспортних засобів автомобіля DAF та автобуса NEOPLAN при їх переміщенні після зіткнення до місця кінцевого свого розташування. Мінімальна відстань, на яку фактично перемістився автобус NEOPLAN від місця зіткнення до місця кінцевого його розташування, визначається відстанню від рівня початку утворення сліду юзу переднього лівого колеса автомобіля DAF до рівня задньої частини зафіксованого в кінцевому положенні автобуса NEOPLAN (а.п.204-213 т.11).

Суд апеляційної інстанції вважає, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 не відповідали зазначеним вище вимогам Правил дорожнього руху України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками, а доводи захисника про те, що дії водія автобуса NEOPLAN ОСОБА_57 перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП є необґрунтованими і щодо їх спростування колегія суддів керується наступним.

Так, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому, виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом (висновки про правозастосування, які містяться в постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі 5-18кс14, від 05 листопада 2015 року у справі №5-218кс15, від 16.10.2019 у справі № 163/1753/17).

Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками. При цьому, виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

На таку особливість у правозастосуванні орієнтує і Пленум ВС у постанові «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14. У п.7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст.286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. При цьому, треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Наводячи доводи апеляційної скарги, про не належне встановлення судом причинного зв`язку між діянням обвинуваченого, подією ДТП та настанням наслідків, сторона захисту посилається на висновок експерта №036-09(Е)/20 від 15.02.2021 року за результатами проведення автотехнічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП, проведеної за клопотанням сторони захисту, з якого вбачається, що в обставинах досліджуваної ДТП перешкода для рух водію сідлового тягача DAF ОСОБА_8 виникає з моменту настання об`єктивної видимості автобуса NEOPLAN в смузі руху автопоїзда, коли з місця водія ОСОБА_8 в кабіні автомобіля DAF є технічна можливість чітко розпізнати (визначити візуально) поперечне розташування автобуса в межах дороги, для чого необхідним є проведення слідчого експерименту, а проведений 08.10.2019 року слідчий експеримент з ОСОБА_8 не надає можливості визначити момент виникнення перешкоди для нього. Виходячи зі швидкості руху автопоїзда 87 км/год є підстави технічного характеру щодо необґрунтованості визначеної видимості елементів дороги в межах 38 м, оскільки для безпечності руху з такою швидкістю видимість дороги мала б більш ніж в 2 рази перевищувати відстань 38 м і становити не менше 86,2 м. В місці скоєння ДТП водій автобуса NEOPLAN ОСОБА_55 мав технічну можливість виконати вимоги пунктів 15.1, 15.11 та 15.14 ПДР та не створювати перешкоди в русі в межах проїзної частини іншим учасникам руху, для чого перешкод технічного характеру не вбачалось. В обставинах досліджуваної пригоди дії водія автобуса NEOPLAN ОСОБА_57 , пов`язані з неналежним виконанням вказаних вимог ПДР та зупинкою автобуса в темний час доби та в умовах недостатньої видимості поза межами населеного пункту частково на проїзній частині, хоча дорожня обстановка дозволяла повністю прибрати транспортний засіб з проїзної частини на асфальтоване узбіччя, з технічної точки зору були достатніми для створення небезпечної дорожньої обстановки, пов`язаної з створенням перешкоди для руху іншим учасникам, а отже, були, щонайменше, необхідною умовою виникнення ДТП та перебували в причинному зв`язку з її виникненням (а.п.220-229 т.11).

З вироку суду слідує, що суд першої інстанції проаналізувавши висновки наданих судових експертиз з дослідження обставин і механізму ДТП оцінив їх комплексно та системно з іншими доказами даного кримінального провадження для встановлення які саме порушення ПДР стали причиною настання наслідків, передбачених ч.3 ст.286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які могли лише сприяти порушенню правил, що викликали такі наслідки та прийшов до обґрунтованого висновку що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР виключно водієм ОСОБА_8 , ОСОБА_8 мав можливість уникнути дорожньо-транспортної події, а порушення водієм автобуса NEOPLAN ОСОБА_57 правил дорожнього руху, про які наголошує захисник у своїй апеляційній скарзі, не перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Дійсно, під час судового розгляду було встановлено, що в момент наїзду сідловим тягачем під керуванням ОСОБА_8 на автобус NEOPLAN, останній був припаркований частково на узбіччі, а лівою частиною частково на проїзній частині правої смуги руху.

Суд першої інстанції, враховавши в сукупності показання обвинуваченого, перевірених під час слідчого експерименту, згідно з яких автобус виступав задньою частиною на проїзну частину приблизно на 1,3 м (3,7 м (ширина смуги) 2,4 м (відстань від задніх лівих коліс до лінії розмітки 1.5)., показання водіїв автобуса ОСОБА_57 та ОСОБА_105 , які повідомили, що автобус задньою частиною виступав на проїзну частину приблизно на 1 м ( ОСОБА_55 під час слідчого експерименту приблизно на 40 см, ОСОБА_62 що на 20 см), показання інших потерпілих та свідків, які надали різні показання щодо положення задньої частини автобуса, а також взявши до уваги дані висновку трасологічної експертизи № 3/929 від 31.10.2019 року, за яким місце наїзду на автобус NEOPLAN автомобілем DAF розташоване по ширині дороги не менше 0,51-1,01 м від правого краю проїзної частини, прийшов до висновку, що автобус NEOPLAN в момент ДТП виступав своєю задньою лівою частиною на проїзну частину дороги приблизно на 1 м. І з такими висновками погоджується колегія суддів.

При цьому, як показала більшість потерпілих та свідків, у автобуса NEOPLAN в цей час були увімкнені габаритні вогні та аварійна сигналізація, що як вірно встановив суд першої інстанції, підтверджується висновком експерта №19/12/1-177-СЕ/19 від 20.11.2019 року про те, що спіралі електричних ламп розжарювання покажчика лівого повороту та габаритного вогню дублюючого заднього лівого блок-ліхтаря автобуса NEOPLAN на момент наїзду сідлового тягача випромінювали світло (перебували під напругою).

З показань водіїв автобуса ОСОБА_57 та ОСОБА_105 , більшості потерпілих і свідків, зокрема, ОСОБА_76 та ОСОБА_107 , які перебували за 50 м перед автобусом (відносно напрямку руху), вбачається, що на правому узбіччі перед задньою частиною автобуса було встановлено знак аварійної зупинки та побутовий ліхтар (останній було вилучено під час огляду місця ДТП). Слід зазначити, що відповідно п.9.10 ПДР знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар установлюються разом з увімкненням аварійної сигналізації лише у разі скоєння ДТП або вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча в одному напрямку менше 100 м. Ділянка дороги була прямою, горизонтальною, видимість автобуса не була обмежена, отже в даній ситуації встановлення знаку аварійної зупинки або миготливого червоного ліхтаря згідно із ПДР не вимагалось.

З показань обвинуваченого ОСОБА_8 , наданих суду, вбачається, що він побачив припаркований автобус з аварійною сигналізацією приблизно за 300 м. Згідно із протоколом слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 , видимість автобуса із увімкненою аварійною сигналізацією та габаритними вогнями, незалежно від наявності світла у салоні, становила 353 м. Видимість встановлених на правому узбіччі знака аварійного аварійної зупинки склала 176,2 м, ліхтаря 86 м.

Обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції повідомив, що не надав особливого значення наявності аварійної сигналізації на автобусі, оскільки вважав, що автобус знаходиться поза межами проїзної частини через заборону стоянки на ній поза межами населених пунктів у темну пору доби.

В цій частині суд першої інстанції правильно звернувся до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України та вказав, що увімкнення аварійної сигналізації відповідно до п.9.1 ПДР є попереджувальним сигналом, який відповідно до п. 9.9 ПДР має подаватись у випадках: а) у разі вимушеної зупинки на дорозі; б) у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар; в) на механічному транспортному засобі, що рухається з технічними несправностями, якщо такий рух не заборонено цими Правилами; г) на механічному транспортному засобі, що буксирується; ґ) на механічному транспортному засобі, позначеному розпізнавальним знаком "Діти", що перевозить організовану групу дітей, під час їх посадки чи висадки; д) на всіх механічних транспортних засобах колони під час їх зупинки на дорозі; е) у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, увімкнення аварійної сигналізації здійснюється саме для попередження інших учасників дорожнього руху про потенційну небезпеку для руху (якщо транспортний засіб рухається з увімкненою аварійною сигналізацією) або перешкоду в русі (тобто зупинку транспортного засобу на проїзній частині). Для зупинки та стоянки на узбіччі дороги у темну пору доби достатнім є увімкнення габаритних або стоянкових ліхтарів, а аварійна сигналізація вмикається саме у випадку вимушеної зупинки (п. 19.4 ПДР).

Згідно із п.1.10 ПДР вимушена зупинка це припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку.

В цій частині судом вірно оцінена та обставина, що ОСОБА_8 , має значний досвід керування транспортними засобами, зокрема в судовому засіданні він особисто підтвердив, що має водійський стаж понад 30 років, а отже цілком логічно, що він мав усвідомлювати той факт, що перебування транспортного засобу із увімкненою аварійною сигналізацією попереду його транспортного засобу свідчить про потенційну небезпеку (перешкоду) для нього, яка потребувала як мінімум привернення більшої уваги до дорожньої обстановки. Презумпція безумовного знання водієм ПДР, передбачена п.1.3 Правил свідчить, що об`єкт із увімкненою аварійною світловою сигналізацією, який був в полі зору ОСОБА_8 на відстані понад 350 м, дозволяв останньому усвідомлювати наявність одного з випадків, передбачених п.9.9 Правил, тобто настання небезпеки (перешкоди) для руху.

Суд також належно оцінив показання обвинуваченого, дані ним під час досудового розслідування та судового розгляду, згідно яких ОСОБА_8 наполягав на тому, що перед наїздом на автобус NEOPLAN він рухався за сідловим тягачем (далі - розмовна назва «фура»), який раптово здійснив маневр перестроювання в ліву смугу руху, при цьому в момент початку виконання цього маневру відстань між цією «фурою» та автомобілем під керуванням обвинуваченого згідно із відомостями слідчого експерименту становила 16,3 м, а відстань від автомобіля ОСОБА_8 в цей момент до автобуса NEOPLAN становила 45,5 м. Через майже 2 тижні після слідчого експерименту ОСОБА_8 подав заяву, в якій він пригадав, що «фура», яка перестроїлась в ліву смугу руху, перестроїлась не повністю, а правою частиною залишалась у лівій частині правої смуги руху, по якій рухався ОСОБА_8 , тим самим перекриваючи йому оглядовість автобуса, який він побачив не за 45,5, а лише за 30,5 м.

Таке «пригадування» суд оцінив як усвідомлення обвинуваченого, що встановлена під час слідчого експерименту видимість для обвинуваченого автобуса NEOPLAN в 45 м у момент його об`їзду «фурою» є більшою за встановлену під час цього ж експерименту видимість елементів дороги в 38 м, і з метою створення уяви про неможливість своєчасно виявити автобус на проїзній частині та загальмувати й відбулась така зміна раніше наданих показань. Колегія суддів погоджується з такої оцінкою показань обвинуваченого та вважає, що така непослідовність свідчить про неправдивість показань ОСОБА_8 , даних з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Про неправдивість показань ОСОБА_8 в частині здійснення маневру перестроювання «фурою» свідчить також висновок експертизи дослідженням механізму та обставин ДТП № 3/1113 від 26.11.2019 року, яким такі показання обвинуваченого визнано неспроможними з технічної точки зору, оскільки, як вбачається з дослідної частини висновку, мінімальна відстань, необхідна водію «фури» для виконання безпечного маневру за умов, вказаних ОСОБА_8 , складає 40,27 м, а з показань ОСОБА_8 ця відстань становила лише 28 м.

Більше того, додатковим дослідженням механізму та обставин ДТП (висновок експерта №28719 від 10.03.2020 року) визначено, що за викладених ОСОБА_8 обставин (за обома варіантами) у нього була технічна можливість уникнути ДТП шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту зміни дорожньої обстановки, а саме з моменту зміни напрямку руху «фурою» вліво, за умови дотримання ним максимально допустимої по умовам видимості елементів проїзної частини швидкості та в умовах темної пори доби (п.12.2 ПДР), яка становила 55,1 км/год, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, але чого він не дотримався і перевищив її більш як на 30 км/год, що є однією з причин даної ДТП.

Показання обвинуваченого про те, що здійснити маневр безпечного об`їзду перешкоди йому заважав легковий автомобіль, який наближався по лівій смузі руху, обґрунтовано визнано судом недостовірними, оскільки жоден з очевидців події не підтвердив такі показання обвинуваченого, інші докази також не підтверджують цих показань.

З огляду на встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції обставини, колегія суддів зауважує, що висновки експертів у даному кримінальному провадженні №3/1113 від 26.11.2019 року та №28719 від 10.03.2020 року є належно мотивованими, науково обґрунтованими, складеними експертами, що мають достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, відповіді та висновки експертів повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, а, окрім того, підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд також не приймає до уваги аргументи сторони захисту про недопустимість висновків експертів №3/931 від 31.10.2019 року та №3/1113 від 26.11.2019 року, з підстав вказаних в апеляційній скарзі захисника.

Положення КПК України, якими врегульовано статус сторін кримінального провадження та порядок зібрання доказів, свідчать, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мають право самостійно визначати, які докази слід надати для обстоювання своєї позиції перед судом. Не є виключенням і можливість органу досудового розслідування вирішувати питання про проведення певного виду експертиз, якщо це сприятиме ходу досудового розслідування в цілому. При цьому у деяких випадках судові експертизи є обов`язковими, проведення яких не залежить від ініціативи того чи іншого учасника кримінального провадження.

Так, суд звертає увагу на те, що підозрюваному ОСОБА_8 неодноразово під час досудового розслідування було роз`яснено його права, серед яких широкий спектр прав, якими КПК наділяє підозрюваних осіб, у тому числі і право заявляти клопотання, відводи. При цьому КПК не покладає на слідчого обов`язку повідомляти підозрювану особу про проведення експертизи, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №565/1354/19 від 0.10.2022 року, а тому порушення права на захист ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів зауважує, що оскаржувані висновки експерта №3/931 від 31.10.2019 року та №3/1113 від 26.11.2019 року з дотриманням положень статей 101, 102 КПК України склав експерт сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Житомирського НДЕКЦ МВСЧ ОСОБА_108 , який є кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, згідно вимог Закону України "Про судову експертизу", ст. 69 КПК України, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, що відповідає п. 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8.10.1998 № 53/5. Більше того, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_108 підтримав свій висновок експерта під присягою та попередженням про кримінальну відповідальність, а тому доводи захисника про те, що власноручний підпис експерта у висновку експерта про попередження його про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України не є належним попередженням його про суть відповідальності та наслідки є безпідставними. Більше того, КПК України не передбачає обов`язку слідчого або прокурора особисто попереджати експерта про кримінальну відповідальність.

За змістом ч. 3 ст. 101 КПК України, висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Не заслуговують на увагу доводи захисника, що у висновку експерта №3/1113 від 26.11.2019 року не зазначено конкретно які матеріали було надано експерту для дослідження, оскільки у висновку міститься посилання на обсяг наданих матеріалів кримінального провадження (2 томи), при проведенні дослідження експерт посилається на конкретні процесуальні джерела доказів, в тому числі дані протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , в ході якого встановлено величину видимості елементів проїжджої частини та інші виміри.

Крім того, колегія суддів зауважує, що норми, яка б чітко забороняла експерту проводити дослідження у випадку його залучення до слідчого експерименту в якості спеціаліста, КПК України не містить, залучення його як спеціаліста при проведенні цієї слідчої дії не є збиранням доказів, як про це вказує захисник, виходячи з чого апеляційний суд вважає доводи сторони захисту надуманими, а тому відсутні підстави для визнання недопустимим даних висновків експерта.

Показання експерта ОСОБА_109 , на що звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі не є самостійним джерелом доказів, і як вбачається з вироку суду, суд першої інстанції надав оцінку саме висновку експерту №036-09(Е)/20 як доказу, а показання експерта ОСОБА_109 враховано судом виключно в контексті правової оцінки складеного ним висновку експерта, а тому вказівка в апеляційній скарзі на те, що посилатися на показання експерта як на доказ неприпустимо є незрозумілою.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції встановлено також і порушення вимог п.15.14 Правил дорожнього руху України з боку свідка ОСОБА_57 , і ці обставини не заперечуються жодним з учасників кримінального провадження, однак доводи сторони захисту з посиланням на висновок експерта №036-09(Е)/20 від 15.02.2021 року за яким експертом ОСОБА_110 встановлено, що в обставинах досліджуваної пригоди дії водія автобуса, пов`язані з неналежним виконанням вимог пунктів 15.1, 15.11 та 15.14 ПДР, з технічної точки зору були достатніми для створення небезпечної дорожньої обстановки, пов`язаної з створенням перешкоди для руху іншим учасникам, а отже, були, щонайменше, необхідною умовою ДТП та перебували в причинному зв`язку з її виникненням відхиляються апеляційним судом.

За конкретними обставинами даної справи з боку водія автобуса ОСОБА_57 мала місце вимушена зупинка припинення руху транспортного засобу через його, зокрема, технічну зупинку (п. 1.10 ПДР), яка регулюється п.15.14 ПДР: «у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил». Як вірно встановив суд першої інстанції, водієм автобуса NEOPLAN ОСОБА_40 цей пункт ПДР виконано не було, оскільки, як вбачається з відомостей протоколу огляду місця події в місці, де водій автобуса ОСОБА_55 вимушено зупинив автобус через пошкодження правого переднього колеса, до правого краю проїзної частини прилягає асфальтоване узбіччя шириною 2,5 м, що, виходячи із ширини автобуса 2,5 м (а.п.82 т.6), дозволяло прибрати транспортний засіб з проїзної частини.

В той же час, вказане порушення водія ОСОБА_57 , що, на думку сторони захисту виключає винуватість ОСОБА_8 , не свідчить про наявність причинного зв`язку між цим порушенням та дорожньо-транспортною пригодою.

Наведений критерій оцінки причинно-наслідкового зв`язку узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, відображеною, зокрема, в постанові Верховного Суду від 08.12.2020 року у справі № 278/1306/17, відповідно до якої створення небезпеки або перешкоди внаслідок порушення правил безпеки іншим учасником дорожнього руху не виключає кримінальної відповідальності водія за ст.286 КК.

Дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, а також і порушення правил дорожнього руху. Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обв`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася. Водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення перешкоди, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху. Визначальним фактором для визначення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків.

Таким чином, виходячи із наведеної позиції Верховного Суду, допущене водієм автобуса NEOPLAN ОСОБА_40 порушення п. 15.14 ПДР не звільняє водія сідлового тягача DAF ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за допущені ним порушення п.п. 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР, які відповідно до висновків експерта від 26.11.2019 № 3/1113 та від 10.03.2020 №28719, стали причиною виникнення вказаної ДТП.

Разом із цим, суд першої інстанції, так і апеляційний суд погоджується із висновком експерта №036-09(Е)/20 від 15.02.2021 року про те, що вказане порушення водія автобуса ОСОБА_57 стало необхідною умовою виникнення вказаної ДТП, що й було враховано судом при визначенні, зокрема, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та призначенні покарання.

Таким чином, суд першої інстанції ґрунтовно дослідив причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів з наслідками, що настали.

Посилання захисника в поданій апеляційній скарзі на те, що висновки суду про недотримання обвинуваченим ОСОБА_8 безпечної швидкості руху в умовах темної пори доби ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, зокрема слідчому експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 , що залишилось поза увагою суду першої інстанції, також є неприйнятими.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , доводи, якими захисник обґрунтовує недопустимість доказів, покладених в основу вироку суду першої інстанції, аналогічні доводам сторони захисту, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, яким суд надав належну оцінку та виклав мотиви, з яких визнав вказані доводи безпідставними.

З викладеними в мотивувальній частині вироку суду мотивами прийнятого рішення погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань

Суд першої інстанції правильно встановив, що всупереч доводам сторони захисту слідчий експеримент від 08.10.2019 року за участю ОСОБА_8 проведено з дотриманням вимог ст.240 КПК України, а за результатами цієї слідчої дії складено відповідний протокол, зміст якого відповідає положенням ст.104 цього Кодексу. З даного протоколу вбачається, що його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_8 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень його прав ОСОБА_8 при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення стороною захисту не висловлювалося. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_8 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу причин наїзду на автобус під керуванням ОСОБА_57 і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_8 або слідчий у будь-якій формі примушував його надати недостовірні показання щодо ДТП.

Така, підозрюваний ОСОБА_8 безпосередньо на місці події, самостійно та без стороннього впливу за добровільною згодою показав та детально пояснив обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22 вересня 2019 року. Зі слів ОСОБА_8 було визначено, серед іншого, видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія тягача DAF за увімкненого ближнього світла фар у правій смузі руху; відстань видимості з цього ж місця припаркованого частково на правому узбіччі автобуса з увімкненими габаритними вогнями та аварійної сигналізацією; його ж видимість з увімкненим світлом в салоні. Відстань видимості з робочого місця водія тягача DAF, який знаходився у правій смузі руху, знака аварійної зупинки; відстань видимості встановленого перед автобусом на узбіччі увімкненого ліхтаря. Крім того, було встановлено, дальність видимості водію ОСОБА_8 автобуса NEOPLAN, в момент, коли вантажний автомобіль, який рухався попереду тягача ОСОБА_8 почав перестроюватись у ліву смугу руху.

Слідчу дію проведено за умов, наближених до умов події 22.09.2019 року, при слідчому експерименті використані аналогічні транспортні засоби автобус NEOPLAN та сідловий тягач DAF, зі встановленими результатами, як вбачається із заключної частини протоколу, погодились всі учасники слідчої дії, у тому числі й сам адвокат ОСОБА_7 , без будь-яких зауважень чи заперечень, а тому посилання на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у справі №740/3597/17 є недоречним.

Посилання захисника на те, що результати слідчого експерименту отримані лише з показань підозрюваного, що мають суб`єктивний характер є безпідставними, оскільки метою проведення слідчого експерименту було саме перевірка та уточнення показань підозрюваного ОСОБА_8 . При цьому, твердження захисника про те, що усі заміри були визначені виключно зі слів ОСОБА_8 не відповідають дійсності, оскільки з даного протоколу вбачається, що експериментальне визначення величини видимості елементів проїжджої частини та автобуса здійснювалося в умовах, коли водій ОСОБА_8 перебував за кермом вантажного сідлового тягача, а поряд з ним знаходилися поняті, які разом з підозрюваним сприймали дорожню обстановку.

Доводи захисника про необхідність проведення повторного слідчого експерименту, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими, оскільки всі необхідні об`єктивні вихідні дані щодо ДТП, яке мало місце 22.09.2019 року, отримано в ході слідчого експерименту, проведеного 08.10.2019 року за участю ОСОБА_8 , достовірність якого стороною захисту не спростовано.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. В цій частині колегія суддів визнає голослівними твердження захисника про те, що ОСОБА_8 в ході проведення даного слідчого експерименту, намагаючись виправдати свої дії міг давати не зовсім ґрунтовні свідчення, в тому числі прибільшувати чи применшувати показники та таким чином ненавмисно себе оговорив, зокрема в частині визначення видимості елементів проїзної частини, що є особистим припущенням захисника не підтвердженим жодним доказом.

Заперечення стороною захисту достовірності визначеної під час слідчого експерименту із ОСОБА_8 видимості з місця водія сідлового тягача DAF елементів проїзної частини дороги, яка склала 38 м за увімкненого ближнього світла фар з посиланням на дані висновку експерта №036-09(Е)/20 від 15.02.202 року, відповідно до якого, виходячи зі швидкості руху сідлового тягача DAF у 87 км/год, видимість елементів дороги для безпечного руху з такою швидкістю мала б становити не менше 86,2 м, правильно не взяті до уваги судом першої інстанції, а такі висновки експерта визнані недостовірними, оскільки в судовому засіданні експерт ОСОБА_56 , який проводив дану експертизу, не навів будь-яких наукових методик, за якими б видимість елементів дороги могла б обґрунтовано розраховуватись, а не визначатись експериментально на місцевості. Також в судовому засіданні експерт ОСОБА_56 пояснив, що розраховував видимість елементів дороги, оскільки виходив з презумпції безпечності обраної водієм швидкості, що суперечить логіці та повністю нівелює сенс положення п. 12.1 ПДР про те, що водій під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, оскільки за застосованого експертом підходу будь-яка швидкість руху, обрана водієм, буде вважатись безпечною.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість відомостей цього ж висновку експерта про те, що проведений 08.10.2019 року слідчий експеримент з ОСОБА_8 не надає можливості визначити момент виникнення перешкоди для нього, оскільки, як пояснив сам експерт в судовому засіданні, такий висновок він зробив з наданих на дослідження стороною захисту копій фототаблиці до протоколу слідчої дії, які не надавали можливості визначити вказані відомості, у той же час відеозапис слідчої дії, наявний в матеріалах кримінального провадження і досліджений в судовому засіданні, експерту не надавався.

Не погодження сторони захисту з моментом виникнення перешкоди для руху водію ОСОБА_8 не може вважатися обґрунтованою підставою для визнання результатів слідчого експерименту недостовірними. З урахуванням наведеного немає жодного правового підґрунтя вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що наведений доказ отриманий у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, а тому він є належним та допустимим та обґрунтовано використаний у числі доказової бази, представленої стороною обвинувачення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання захисту на те, що з урахуванням доктрини «плодів отруєного дерева» недопустимими від описаного вище доказу є і інші докази висновки експертиз, не заслуговують на увагу, у зв`язку із тим, що апеляційним переглядом, як і судом першої інстанції не встановлено підстав для визнання вказаного протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, а тому жодних підстав для застосування доктрини «плодів отруєного дерева» у цьому кримінальному провадженні колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника про недопустимість, як доказу висновків судово-медичних експертиз через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтуються експертні дослідження, є безпідставними.

При цьому колегія суддів бере до уваги висновки, викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19).

Однією із засад кримінального провадження, закріплених у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, у силу ч. 2 ст. 242 вказаного Кодексу призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, то саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу, слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновків судово-медичних експертиз, що могло потягнути за собою визнання їх недопустимими доказами на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст.290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновків цього експерта. Більше того, таке право могло б бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів провадження, при ознайомленні в порядку ст.290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, у тому числі з даними проведених судово-медичних експертиз, обвинувачений та його захисник, не порушували питання про надання їм доступу до медичної документації, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновки.

Крім того, необґрунтованими виявилися і доводи захисника про необхідність визнання медичних документів речовими доказами у провадженні, оскільки, як вбачається із рішення місцевого суду щодо останнього в основу обвинувального вироку були покладенні докази, зокрема висновки судово-медичних експертиз, які проводилися на підставі відповідних медичних документів. При цьому, в цих висновках міститься інформація та обставини, які були встановлені у всій медичній документації щодо потерпілих.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведено поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні 285/4621/19 рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого ОСОБА_111 за обставин, викладених в поданій ним апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11.10.2023 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: