УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня2024 року

м. Київ

справа № 161/14958/22

провадження № 51-1058 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку.

Задоволено цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином, стягнуто із ОСОБА_5 26 236, 87 грн витрат на лікування потерпілого ОСОБА_6 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_5 на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 березня 2022 року, близько 19 год 35 хв., керуючи технічно-справним вантажним фургоном марки «CITROEN BERLINGO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темну пору доби по освітленій придорожніми ліхтарями вул. Чернишевського в напрямку вул. Ковельської у м. Луцьку, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, зі швидкістю 43,9-45,8 км/год та передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) (обмеження максимальної швидкості), який забороняє рух зі швидкістю більше 40 км/год, при виявленні на проїзній частині пішохода ОСОБА_6 , який рухаючись справа наліво відносно напрямку руху автомобіля перетинав проїзну частину поряд з нерегульованим пішохідним переходом, що розташований поблизу будинку № 90, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на останнього та спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення ОСОБА_5 п. 2.3. (б), п. 12.3., п. 12.9. ПДР знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що судами не було доведено поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки саме порушення потерпілим Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), у своєму причинно-наслідковому зв`язку призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та, як результату, отримання ним середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Також, на думку захисника, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи, суди порушили законне право ОСОБА_5 на захист.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення вини засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

За результатами оцінки наданих стороною обвинувачення доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про відсутність в діях засудженого ОСОБА_5 складу інкримінованого кримінального правопорушення, з огляду на таке.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 цього Кодексу, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є достатньо вмотивованим і ґрунтується на доказах, які були безпосереднім предметом дослідження суду першої інстанції.

Так, в основу обвинувального вироку судом першої інстанції було покладено:

- протокол слідчого експерименту від 10 травня 2022 року за участю ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 , з якого слідує, що у заданій дорожній обстановці, відповідно до вказаного ОСОБА_5 місця виявлення пішохода, та за твердженням понятих, водій автомобіля марки «CITROEN BERLINGO» міг виявити пішохода на проїзній частині на відстані 44, 4 м і до наїзду на останнього при зближенні транспортних засобів його постійно видно. ОСОБА_5 вказав, що пішохода він міг виявити на відстані 44, 4 м, проте на відставні 33, 3 м його не бачить, а на відстані 22, 2 м бачить нечітко;

- висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/103-22/4804-ІТ від 01 вересня 2022 року, згідно якого в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій ОСОБА_5 мав би можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом застосування негайного гальмування з заданого моменту виникнення небезпеки для руху, при дотриманні вимог ПДР. Враховуючи це, дії ОСОБА_5 , які не відповідали вимогам пункту 12.3 і дорожнього знаку 3.29 цих Правил, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП;

- показання свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що 22 березня 2022 року рухаючись по вул. Чернишевського у напрямку вул. Шевченка з пасажиром ОСОБА_8 , він виявив пішохода, приблизно за 100 м, який здійснював перетин дороги поза межами пішохідного переходу зліва направо відносно його руху, після чого пригальмував та за 3 м до нього повністю зупинився. В цей час зустрічний автомобіль «CITROEN BERLINGO» здійснив наїзд на вказаного пішохода.

Разом з цим, місцевий суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 , зміст яких детально викладено у вироку, а також на сукупність письмових доказів, що підтверджують установлені судом першої інстанції обставини, серед яких, зокрема, протокол огляду місця ДТП від 22 березня 2022 року з фототаблицями, висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/103-22/2175-ІТ від 04 травня 2022 року, протокол слідчого експерименту від 23 травня 2022 року з фототаблицею за участю свідка ОСОБА_8 , довідка Волинського обласного центру з гідрометеорології № 993/01-49/150 від 23 травня 2022 року, висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/103-22/4010-ІТ від 02 червня 2022 року, висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/103-22/4009-ІТ від 07 червня 2022 року, висновок судово-медичної експертизи № 155.

На підставі зазначених доказів, суд спростував пояснення ОСОБА_5 щодо відсутності технічної можливості уникнення наїзду на ОСОБА_6 та вказав, що з моменту виявлення небезпеки для руху - засліплення його зустрічним транспортним засобом і виїзду на неосвітлену частину дороги, останній негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух, не стежив за дорожньою обстановкою, так як потерпілого не побачив, відповідно не зреагував на її зміну, чим проявив безпечність та неуважність, в результаті чого здійснив наїзд на ОСОБА_6 , що свідчить про наявність причинного зв`язку між його діями і подією, яка сталася.

Також місцевий суд зазначив, що хоча потерпілий своїми діями створив небезпеку для дорожнього руху, проте ця обставина не зменшує відповідальності ОСОБА_5 , який є водієм транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки, та не звільняє його від обов`язку виконання вимог ПДР.

Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та досліджених під час судового розгляду доказів, які визнав належними, допустимими, та такими, що узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого підтверджена повністю, а доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не знайшли свого підтвердження.

Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Окрім того, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи стосовно порушення права обвинуваченого на захист, яке проявилося у незаконному відхиленні судом першої інстанції клопотання сторони захисту про призначення інженерно-транспортної експертизи, вказав, що підстав для задоволення заявленого клопотання судом встановлено не було, а тому доводи в цій частині є необґрунтованими.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

В рішеннях судів першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3