В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.03.2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Довгомостиська Мостиського району Львівської області, українця, громадянина України, фізичної особи підприємця, одруженого, з середньою освітою, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 332 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне сприяння у переправленні осіб через державний кордон України, усвідомлюючи, що в умовах дії на території України правового режиму «Воєнний стан», введеного Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», військовозобов`язаним громадянам України віком від 18 до 60 років виїзд за межі України заборонено, вирішив сприяти у незаконному переправленні осіб, які є військовозобов`язаними, через державний кордон України, шляхом надання засобів та усунення перешкод за наступних обставин. Зокрема, ОСОБА_4 , будучи керівником суб`єкта господарювання - фізичною особою підприємцем (РНОКПП НОМЕР_1 ), що зареєстроване 13.01.2009 за адресою: АДРЕСА_2, та який має ліцензію на період дії воєнного стану в Україні з дозволеним видом роботи: міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів), яка була видана відповідно до наказу Укртансбезпеки від 27.01.2023 №62 «Про прийняття рішень за результатами розгляду заяв здобувачів на отримання ліцензій», реалізовуючи свій злочинний намір, під приводом господарської діяльності суб`єкта господарювання, здійснив внесення відомостей до системи «Шлях» про сторонню особу, яка не мала права виїзду за межі території України, що давало право такій особі на виїзд за межі території України.

Так, ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні законні підстави для виїзду за межі території України в умовах дії правого режиму «Воєнний стан», усвідомлюючи, що наявність відомостей про вказану особу у системі «Шлях», адміністратором якої є Державна служба України з безпеки на транспорті, відповідно до п.2-9 Правил перетинання державного кордону, надасть йому право на безперешкодний виїзд за межі території України, 06.02.2023 близько 13:00 год., перебуваючи на пл.Генерала Григоренка у м.Львові, авторизувавшись у системі «Шлях», незаконно подав заяву на внесення до системи «Шлях» відомостей про ОСОБА_6 , який не являється працівником ФОП « ОСОБА_4 », як водія транспортного засобу марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , після чого останній безперешкодно перетнув територію міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення, переправився через державний кордон України в напрямку Республіки Польща.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він є керівником суб`єкта господарювання - фізичною особою підприємцем, який має ліцензію на період дії воєнного стану в Україні з дозволеним видом роботи - міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями. Під приводом господарської діяльності, він здійснив внесення відомостей до системи «Шлях» про сторонню особу, яка не мала права виїзду за межі території України, що давало право такій особі на виїзд за межі території України. Зокрема, знаючи, що у ОСОБА_6 відсутні законні підстави для виїзду за межі території України в умовах дії правого режиму «Воєнний стан» та усвідомлюючи, що наявність відомостей про вказану особу у системі «Шлях», надасть йому право на безперешкодний виїзд за межі території України, 06.02.2023 близько 13:00 год., на пл.Генерала Григоренка у м.Львові, авторизувавшись у системі «Шлях», подав заяву на внесення до згаданої системи відомості про ОСОБА_6 , який не являється працівником ФОП « ОСОБА_4 », як водія транспортного засобу.

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Мотиви, мета та спосіб вчинення ним злочину у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється, засуджує свою поведінку. Просить вибачення за свої протиправні дії, врахувати дані про його сімейне становище, а також просить суворо не карати та надати йому можливість стати на шлях виправлення.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані останнім безпосередньо у судовому засіданні, у присутності захисника, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив сприяння у незаконному переправленні особи через державний кордон України шляхом усунення перешкод, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.332 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про його особу, спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, спосіб, стадію та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є особою з інвалідністю, приймає участь у доставці гуманітарної допомоги, що підтверджено наданими суду копіями відповідних актів прийому передачі товару, який визначається гуманітарною допомогою.

Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає щире каяття обвинуваченого. Так, зокрема в ході судового розгляду обвинувачений надав визнавальні покази та засудив свою протиправну поведінку у присутності учасників процесу, а також приніс вибачення у судовому засіданні. При цьому суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, що має місце у даному випадку.

Обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч. 1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. У свою чергу, справедливість - це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, зазначені дані про особу обвинуваченого, вищенаведені обставини справи, зокрема пом`якшуючу обставину, суд приходить до висновку, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання, і відповідно до ст.75 КК України, а тому вважає за можливе звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, адже така міра покарання сприятиме досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинуваченого та інтересами держави і суспільства, буде достатньою для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні до обвинуваченого не застосовувався.

Арешт, накладений, згідно ухвал слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2023 року, після набрання вироком законної сили слід скасувати.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 332 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та призначити йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 24.05.2023 на мобільний телефон «Redmi 9C NFC», зеленого кольору, IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , S/N: НОМЕР_5 , із вставленою сім картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_6 , із чохлом чорного кольору, автомобіль «Citroen» д.н.з. НОМЕР_7 , автомобіль Volkswagen LT д.н.з. НОМЕР_8 , після набрання вироком законної сили, скасувати.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

-мобільний телефон «Redmi 9C NFC», зеленого кольору, IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , S/N: НОМЕР_5 , із вставленою сім картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_6 , із чохлом чорного кольору; автомобіль «Citroen» д.н.з. НОМЕР_7 ; автомобіль Volkswagen LT д.н.з. НОМЕР_8 - повернути власникам або уповноваженим ними особам, за належністю.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1