Справа № 751/4876/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/245/24
Категорія - ч. 1 ст. 14, п.п.11-12 ч.2 ст. 115 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

її представника адвоката ОСОБА_9

прокурора - ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відео конференції з потерпілою, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000040 від 15 січня 2015 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, фізичної особи підприємця, з ІІІ групою інвалідності, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, 2021 року народження, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.п.11,12 ч.2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11 ч.2 ст. 115 КК України до 10 (десяти) років позбавлення волі.

Кваліфікація дій ОСОБА_6 за п.12 ч.2 ст. 115 КК України виключна за недоведеністю.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто фактичного затримання засудженого.

В порядку частини 5 статті 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VІІІ) зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання час перебування його під вартою при попередньому ув`язненні з 12 лютого 2015 року по 17 лютого 2015 року та з 02 березня 2015 року по 13 грудня 2018 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме 1389 днів (3 роки 9 місяців 19 днів) попереднього ув`язнення, як 2778 днів (7 років 7 місяців 8 днів) позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 50000 гривень (п`ятдесят тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_8 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 на відшкодування витрат, понесених на правову допомогу 26500 грн. (двадцять шість тисяч п`ятсот гривень).

Стягнуто з ОСОБА_6 491 грн. 04 коп. процесуальних витрат на залучення експертів у кримінальному провадженні.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 16.02.2015 року на мобільний телефон «НТС Оne-S», IMEI НОМЕР_1 з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з телефонним номером НОМЕР_2 та гроші в сумі 3000,00 гривень - скасовано.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 20.02.2015 року на причіп НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 29.08.2006 року) - залишено; на квартиру АДРЕСА_2 - скасовано.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 10.04.2015 року на будинок АДРЕСА_1 - залишено.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що в період з листопада по грудень 2014 року, відчуваючи неприязнь до ОСОБА_8 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 31 грудня 2004 року по квітень 2010 року, із-за судових справ щодо розподілу спільного майна, що продовжувались із жовтня 2010 року та звернень ОСОБА_8 до правоохоронних органів з питань неправомірної поведінки ОСОБА_6 , вирішив організувати вбивство ОСОБА_8 , доручивши виконання цього злочину іншій особі, тобто на замовлення.

У невстановлений день, в листопаді-грудні 2014 року, ОСОБА_6 звернувся до знайомого ОСОБА_11 , знаючи що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, з пропозицією вчинити вбивство ОСОБА_8 , не уточнюючи хто має бути виконавцем цього злочину та не обговорюючи місце, час, знаряддя та спосіб його вчинення.

При обговоренні винагороди за вчинення злочину, ОСОБА_6 погодився на довільно запропоновану ОСОБА_11 суму 20-25 тисяч доларів США.

Згодом, ОСОБА_6 передав ОСОБА_11 частину грошей в розмірі 2000 доларів США. Пізніше запропонував в якості оплати даного замовлення передати автомобіль, через відсутність грошей.

У подальшому ОСОБА_6 , запевнивши свого батька - ОСОБА_12 в тому, що його знайомий допоможе продати належний батьку автомобіль «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_5 , що був виставлений на продаж в м. Києві, домовився з ОСОБА_11 про оформлення 26 грудня 2014 року на його ім`я довіреності на автомобіль. У цей же день, 26 грудня 2014 року, після посвідчення нотаріусом довіреності на право розпоряджатись автомобілем, ОСОБА_6 передав автомобіль ОСОБА_11 .

Усвідомлюючи суспільну небезпечність наміру ОСОБА_6 , при цьому не бажаючи позбавляти життя іншу людину, ОСОБА_11 14 січня 2015 року звернувся до Управління СБУ в Чернігівській області із заявою, в якій просив перевірити інформацію за фактом замаху на вбивство ОСОБА_8 колишнім чоловіком ОСОБА_6 .

Після цього, за пропозицією працівників СБУ прийняти участь у попередженні вчинення особливо тяжкого злочину та документуванню злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_11 надав свою згоду виконати спеціальне завдання по попередженню вказаного злочину.

З метою порятунку життя ОСОБА_8 та припинення злочинних дій ОСОБА_6 , працівники Управління СБУ в Чернігівській області запланували операцію, до участі в якій задіяли ОСОБА_13 , анкетні дані якого змінені, який повинен був видати себе за виконавця вбивства, зустрітися з ОСОБА_6 та домовитись з ним про вбивство ОСОБА_8 за матеріальну винагороду.

29 січня 2015 року ОСОБА_11 у приміщенні СТО « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_3 , організував знайомство ОСОБА_6 з ОСОБА_13 , як підшуканого ним виконавця вбивства ОСОБА_8 .

У присутності ОСОБА_11 ОСОБА_6 із ОСОБА_13 обговорив можливі варіанти викрадення ОСОБА_8 , усунення її, питання алібі ОСОБА_6 , повернення залишку грошей, отриманих ОСОБА_11 , та повідомлення ОСОБА_6 про вчинення злочину.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ОСОБА_13 має реальну можливість позбавити ОСОБА_8 життя, не відмовився від свого наміру ні в день знайомства із ОСОБА_13 , а ні 11 лютого 2015 року, коли ОСОБА_11 в телефонній розмові повідомив його, щоб знаходився на людях, тому що в цей день буде виконуватись замовлення по вбивству ОСОБА_8

12 лютого 2015 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_13 , анкетні дані якого змінені, перебуваючи у приміщенні СТО « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_3 , повідомив ОСОБА_6 про виконання замовлення та вбивства ОСОБА_8 , а для переконання продемонстрував йому фотографії із зображенням імітованого трупа ОСОБА_8 , чим запевнив його у вчиненні вбивства останньої. Одночасно, ОСОБА_11 передав ОСОБА_6 3000 гривень, як частину коштів, що залишилися від завдатку за вчинення вбивства ОСОБА_8 , наданих йому ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_6 було затримано працівниками правоохоронних органів неподалік від СТО « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом на вбивство ОСОБА_8 , вважав, що він як замовник та організатор цього вбивства вчинив усі дії для готування злочину, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця. Однак, завдяки втручанню працівників правоохоронних органів, злочинний задум не доведено до кінця, з причин що не залежали від його волі, оскільки його дії були викриті в ході спеціальної операції.

Дії ОСОБА_6 , що виразились в організації готування вчинення умисного вбивства громадянки ОСОБА_8 на замовлення кваліфіковані за ч.3 ст. 27, ч.1 ст.14, п.11 ч.2 ст.115 КК України.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі засудженого в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок із застосуванням ч.2 ст. 68, ст. 69 КК України.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно відхилені клопотання про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Зокрема, стороною захисту заявлялося клопотання про призначення судової експертизи відеозвукозапису фіксації негласних слідчих (розшукових) дій збережених на компакт дисках, які є додатками до протоколів НСРД, що обумовлено вимогами КПК та Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої наказом від 16.11.2012 №114/1042/516/1199/936/1687/5. Так, посилаючись на ч.3 ст. 107 КПК України, зазначає, що у матеріалах кримінального провадження зберігаються не оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, а резервні копії. Проте, всупереч положенням ч.3 ст. 254 КПК України, уповноважена особа, яка виконувала негласні слідчі (розшукові) дії, безпідставно виготовила копії з флеш накопичувачів спеціальних технічних засобів зняття інформації та не долучила оригіналів аудіо-, відеозаписів до протоколів НСРД. При цьому виготовлення таких копій до прийняття рішення про їх розсекречування у порядку, визначеному законодавством, не допускається. А тому, переконаний, що згідно ч.3 ст. 266 КПК України, вказані відеозаписи можуть бути предметом дослідження відповідних спеціалістів або експертів.

Крім того, апелянт вважає, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність. Так, під час ухвалення оскаржуваного вироку, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме дійшов висновку про неможливість одночасного застосування положень ч.2 ст. 68 та ч.4 ст. ст. 68 КК України, вирішуючи питання щодо співвідношення норм Загальної та Особливої частини КК України, при призначенні покарання за готування злочину, передбаченого ч.2 ст. 115 цього Кодексу.

Захисник не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості застосування положень ч.2 ст. 68 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання та вважає безпідставним посилання суду на висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019р. у справі №664/425/16-к, оскільки вказане рішення стосується призначення покарання за замах на злочин, а не за готування до злочину. Наполягає, що ч.2 ст. 68 КК України, яка передбачає, що за вчинення готування до злочину покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини, є нормою імперативного характеру, а тому суд зобов`язаний її дотримуватися при призначенні покарання за готування до злочину. В той же час адвокат погоджується з висновками суду в частині застосування положень ч.4 ст. 68 КК України та підкреслює необхідність застосування положень як ч.2 ст. 68, так і ч.4 ст. 68 КК України, оскільки вони не конкурують одна з одною. А тому, максимальний строк покарання, який може бути призначений судом ОСОБА_6 повинен становити 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Крім цього, апелянт звертає увагу апеляційного суду на зміни, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» №1492-VIII до статей 64 та 68 КК України. Зокрема, ст. 68 КК України було доповнено новою частиною (четвертою), відповідно до якої «Довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Цей Закон набрав чинності 08 жовтня 2016 року, в той час як готування до злочину ОСОБА_6 вчинив у лютому 2015 року. А враховуючи дію закону у часі, застосування положень ч.4 ст. 68 КК України є неправомірним, з огляду на відсутність цієї норми на момент вчинення злочину.

Захисник переконує, що призначене його підзахисному покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, стверджує, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_6 не в повній мірі дослідив особу засудженого, як того вимагають положення ст. 69 КК України та постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судоми кримінального покарання». Відтак, звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та в сім`ї характеризується добре, на даний час ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства значно знизився, оскільки пройшло майже 8 років з моменту його затримання, поведінку обвинуваченого під час розгляду справи, а також те, що відсутні обставини, які обтяжують покарання.

Крім цього, просить врахувати, що за ч.2 ст. 72 КК України, яка діяла на момент затримання обвинуваченого, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, відбутий строк фактично становить 2778 днів (7 років 7 місяців 8 днів).

За вказаних обставин, адвокат вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає вимогам закону, і зокрема тому, що незважаючи на можливість застосування положень ст. 69 КК України, суд не зазначив, чому менш суворий строк покарання, ніж 10 років, буде недієвим та не забезпечить виправлення засудженого. Отже, вказані обставини є істотним порушенням кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Обвинувачений ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі, просить також просить про скасування вироку суду першої інстанції та про ухвалення нового вироку, яким при призначенні покарання застосувати положення ч.2 ст. 68 КК України.

Вказує, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам КПК України, оскільки при його ухваленні була допущена неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, зазначає, що його вина у замовленні умисного вбивства потерпілої та організації готування до такого злочину не доведена, а висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, одержаних у результаті провокації злочину працівниками СБУ за допомогою ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . Також підкреслює відсутність мотивів та мети інкримінованих протиправних дій та наполягає на тому, що автомобіль ОСОБА_11 був переданий виключно для продажу. При цьому звертає увагу на показання ОСОБА_11 , який зазначав, що розмови про вбивство ОСОБА_8 фактично велися з листопада 2014 року, хоча ОСОБА_11 звернувся до управління СБУ тільки 14 січня 2015 року, тоді як довіреність з правом продажу автомобіля була оформлена 26 грудня 2014 року.

Відтак, впевнений, що мотивом ОСОБА_11 для звернення до СБУ, було небажання повертати гроші від продажу автомобіля. Тому, вважає, докази отримані за участю цієї особи, є недопустимими.

Крім того, переконаний, що результати аудіо, відео контролю особи не були розсекречені у відповідному порядку, оскільки не містять усіх відповідних реквізитів, а самі фонограми містять ознаки монтажу, що було підставою звернення захисника до суду з клопотання про призначення фоноскопічної експертизи, проте, суд безпідставно відмовив у задоволенні цього клопотання.

Щодо призначеного покарання, то зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку неправомірно не застосував положення ч.2 ст. 68 КК України, пославшись на цьому на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019р. у справі №664/425/16-к, яка є відмінною від даної ситуації.

Як і захисник, звертає увагу на зміни, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» №1492-VIII до статей 64 та 68 КК України. Зокрема, ст. 68 КК України було доповнено новою частиною (четвертою), відповідно до якої «Довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Цей Закон набрав чинності 08 жовтня 2016 року, в той час як готування до злочину вчинене у лютому 2015 року. А враховуючи дію закону у часі, застосування положень ч.4 ст. 68 КК України є неправомірним, з огляду на відсутність цієї норми на момент вчинення злочину. Отже, з урахуванням вказаних обставин, призначення покарання у виді 10 років позбавлення волі, замість максимально можливого 7 років 6 місяців не відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги поданих скарг, потерпілу, її представника та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, аргументи який заперечував проти доводів сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги залишити без задоволення.

Частина 1 ст.14 КК України передбачає, що готуванням до злочину є підшукування або пристосування засобів знарядь, підшукування співучасників або змова на вчинення злочину, усунення перешкод, а також інше умисне створення умов для вчинення злочину.

Обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений як організатор готування до вчинення навмисного убивства на замовлення.

Доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, є безпідставними та такими, що спростовуються зібраними доказами у справі.

Судом першої інстанції безпосередньо був допитаний свідок ОСОБА_11 , у якого обвинувачений обслуговувався на СТО. Будучи попередженим про кримінальну відповідальність та під присягою свідок підтвердив, що наприкінці 2014 року до нього звернувся ОСОБА_6 , який попросив організувати вбивство колишньої співмешканки на ґрунті неприязних стосунків, за що збирався заплатити 2000 доларів США та передати автомобіль пікап. Автомобіль був зареєстрований на батька обвинуваченого і ОСОБА_6 організував видачу його батьком генеральної довіреності на автомобіль, яку свідок ОСОБА_11 отримав і пізніше автомобіль продав.

Свідок наголошував, що при спілкуванні з ОСОБА_6 самого слова «вбивство» вимовлено не було, проте, свідок зрозумів його слова саме так, щоб підшукати виконавця, який усуне потерпілу фізично. Замість того, щоб виконувати вбивство, бажаючи попередити злочин, свідок звернувся до СБУ і брав участь в оперативно-розшукових заходах. У якості виконавця вбивства у даному випадку було залучено співробітника СБУ. Він познайомив ОСОБА_6 з «виконавцем». Зустрічі були неодноразові, обговорювалися умови, з`ясовувалися обставини щодо сім`ї потерпілої, ОСОБА_6 підказував, як краще виконати його побажання щодо позбавлення життя ОСОБА_8 . На останній зустрічі «виконавець» передав фото про виконання замовлення, а також гроші 3000 гривень, як решту. Звіт відбувався на території СТО. Також свідок ОСОБА_11 повідомив, що до вказаних подій потерпілу він не знав, познайомився пізніше.

З досліджених у судовому засіданні суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_13 , відносно якого минулого судового розгляду застосовувались заходи безпеки, встановлено, що ОСОБА_13 брав безпосередню участь в оперативно-розшукових заходах відносно ОСОБА_6 , під час яких останній обговорював з ним деталі вбивства ОСОБА_8 . Свідок показував ОСОБА_6 фотографії сцени імітованого вбивства ОСОБА_8 , обвинувачений лишився задоволеним і проти дій свідка не заперечував.

При цьому апеляційний суд вважає, що оцінка показань свідка, без його безпосереднього допиту була здійснена правильно, з урахуванням того, що на час розгляду кримінального провадження, після скасування судових рішень Верховним Судом, свідок помер (т.9, а.с.172), що об`єктивно унеможливлює забезпечити можливість явки свідка та надати сторонам реалізувати їх права в частині повторного допиту, а тому, за згодою в тому числі і сторони захисту, був досліджений аудіозапис допиту цього свідка, проте дані обставини не суперечать положенням ст. 23 КПК України, щодо необхідності безпосереднього дослідження судом доказів, а відтак, ці показання свідка ОСОБА_13 , які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , цілком правомірно покладені в основу судового рішення, як належний та допустимий доказ.

Свідок ОСОБА_12 , який є батьком обвинуваченого ОСОБА_6 , в судовому засіданні підтвердив наявність стійких неприязних стосунків між потерпілою та обвинуваченим на ґрунті поділу майна, починаючи з 2009 року і станом на час, до якого належить кримінальне правопорушення. Також показав, що у зв`язку з необхідністю погашення сином банківського кредиту у грудні 2014 року він вирішив продати свій автомобіль «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_5 , який з цією метою знаходився в одному із салонів м. Києва. За ініціативою сина ОСОБА_6 25 грудня 2014 року вказаний автомобіль забрали з салону та привезли до м. Чернігова. Син познайомив його з ОСОБА_11 , який брався продати автомобіль та організував зустріч із ОСОБА_11 у нотаріуса з метою видачі останньому довіреності з правом продажу автомобіля. Зробивши довіреність, свідок ОСОБА_12 домовився з ОСОБА_11 , про продаж автомобіля за 20 тис. доларів США, а решта від продажу мала бути ОСОБА_11 . Проте те, що автомобіль був проданий ОСОБА_11 у м. Києві ще 27 грудня 2014 року, свідок дізнався пізніше від сторонніх осіб та вже після того, як ОСОБА_11 став ховатися, не виходив на зв`язок. Гроші за автомобіль він не отримав. Після затримання сина, свідку стало відомо, що саме ОСОБА_11 15 січня 2015 року написав заяву на сина до правоохоронних органів.

Колегія суддів вважає, що ці показання не ставлять під сумнів ряд доказів досліджених судом, оскільки вони стосуються виключно тих обставин, які свідок мав можливість сприймати та надавати їм суб`єктивну оцінку, зокрема й з урахуванням того, що обвинувачений є його сином.

Проаналізовані колегією суддів показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , об`єктивно узгоджуються з поданою ОСОБА_11 14.01.2015 року заявою до Управління СБУ в Чернігівській області, згідно якої свідок просив перевірити інформацію за фактом замаху на вбивство ОСОБА_8 її колишнім чоловіком ОСОБА_6 .

Потерпіла ОСОБА_8 з 2005 року по 2010 рік проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з обвинуваченим та мають спільну дитину. Суперечки особистого характеру та судові справи по розподілу майна, між ними розглядалися судами з жовтня 2010 року до кінця 2014 року. В кінцевому результаті Верховним Судом України було прийняте остаточне рішення на користь обвинуваченого та стягнуто з ОСОБА_8 грошові кошти в еквіваленті приблизно 3000 доларів США, а також з матері потерпілої 50000 доларів США.

Потерпіла упевнено вказала, що обвинувачений мав мотиви убити її як з причин особистих стосунків, так і з причин майнових спорів. Також вказала, що з ОСОБА_14 знайома не була, бачила його ім`я лише в матеріалах кримінальної справи, а познайомилась з ним вже по завершенню судових засідань при минулому розгляді справи.

Колегія суддів апеляційного суду відмічає, що ні свідок ОСОБА_11 , ні потерпіла до розгляду кримінального провадження в суді знайомі не були, а тому висунута апелянтами версія про обмову позбавлена сенсу, оскільки всі деталі та заходи щодо організації вбивства могли бути відомі свідку лише зі слів самого обвинуваченого, а твердження про звернення до СБУ з метою небажання повертати гроші від продажу автомобіля є непідтвердженим припущенням. Більше того, суд приходить до висновку, що показання свідка про неодноразові зустрічі, обговорення умов, а також з`ясування обставин щодо сім`ї потерпілої, були зумовлені саме організацією обвинуваченим ОСОБА_6 вчинення інкримінованого йому злочину, а не продажу автомобіля, на чому він наполягає.

Також суд апеляційної інстанції підкреслює, що обвинувачений вказуючи про надання свідку грошових коштів, жодним чином не обумовив необхідністю таких своїх дій, оскільки ж із самих показань обвинуваченого слідує, що робота ОСОБА_11 щодо продажу автомобіля буде оплачена залишковою сумою від продажу цього транспортного засобу, що є взаємовиключними свідченнями.

Відтак, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що свідок ОСОБА_11 надавав суду неправдиві та суперечливі показання, а тому вони мають бути визнані недопустимими, є необґрунтованими.

Крім того, показання свідків підтверджуються результатами негласних (слідчих) розшукових дій, до участі яких були залучені ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , що оформлено процесуальними рішеннями, а саме постановою про залучення особи до конфіденційного співробітництва від 29.01.2015 року та залучення до негласних слідчих дій, постановою від 11.02.2015 року, зокрема, протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 30.01.2015 року (відеозапис на компакт - диску CD-R № 1479 від 30.01.2015 року), проведеного на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2015 року.

Так, зміст зустрічі ОСОБА_6 з ОСОБА_11 та ОСОБА_13 30 січня 2015 року, зводить до скоєння вбивства ОСОБА_15 , обговорення його деталей, при цьому сам обвинувачений не лише не заперечує проти намірів та дій вказаних осіб, а навпаки, дає поради щодо скоєння цього злочину.

Такі фактичні обставини підтверджуються і протоколом про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14.02.2015 року (додаток компакт-диск № 1488 від 14.02.2015 року), згідно яких 11.02.2015 року о 17:03 ОСОБА_11 в телефонній розмові повідомляє ОСОБА_6 , щоб він знаходився на людях, оскільки в цей день буде виконуватись замовлення по вбивству його колишньої дружини ОСОБА_8 . Після цього, ОСОБА_6 телефонує своїй співмешканці ОСОБА_16 , щоб та о 17:56 приїжджала додому для введення йому знеболюючого препарату. Наступного дня, 12.02.2015 року ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_17 та повідомив зі слів спільної дочки обвинуваченого та потерпілої, про зникнення останньої. В цей же день, ОСОБА_6 телефонує своєму куму - співробітнику УМВС України в Чернігівській області, та обговорює з ним факт зникнення ОСОБА_8 .

Відповідно до протоколу про результати аудіо-, відеоконтролю за особою ОСОБА_6 від 13.02.2015 року (додаток до протоколу відеозапис на компакт -диску CD-R № 1487 від 13.02.2015 року) з розмови від 12.02.2015 року, яка відбулася після 17 години між свідком ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_6 , в автомобілі під керуванням свідка, останній в ході розмови повідомив, що достовірно знає про прослуховування мобільного номеру, яким користується ОСОБА_6 , чому могла посприяти ОСОБА_8 .

Апеляційний суд безальтернативно погоджується з оцінкою вказаних доказів, яка була здійснена судом першої інстанції у вироку та підкреслює, що досліджені розмови, відеоконтроль за обвинуваченим та безпосередні показання свідків, надані в судовому засіданні однозначно стверджують про те, що ОСОБА_6 організував готування умисного вбивства потерпілої ОСОБА_8 . Всі дії обвинуваченого та його розмови охоплені були єдиним умислом щодо позбавлення потерпілу життя.

Зокрема, знаючи про судимість свідка ОСОБА_11 обвинувачений свідомо допускав реальну допомогу з його боку щодо організації вбивства колишньої співмешканки з причини тривалих неприязних стосунків на ґрунті поділу майна та звернень потерпілої до правоохоронних органів із заявами щодо протиправних дій ОСОБА_6 , що і є тими мотивами, які обумовили скоєння вказаного злочину, та про що вказувала сама потерпіла, а також свідок ОСОБА_11 . Саме з метою досягнення свого умислу та з метою приховати свою причетність до скоєного, ОСОБА_6 організував та підшукав виконавця протиправних дій. При цьому відсутність прямих висловлювань з боку обвинуваченого щодо вбивства потерпілої викликані застереженнями бути викритим, проте не ставлять під сумнів їх дійсний зміст.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів свідчать про наявність стійкого умислу в діях обвинуваченого, що, зокрема, підтверджує незмінність його позиції з приводу підшукання осіб для виконання вбивства на замовлення, а також досить тривалого часу щодо його організації. Показання ОСОБА_6 в частині того, що він розраховував повернути гроші, а також продати належний батьку обвинуваченого автомобіль, є безпідставними та суперечать матеріалам справи.

Так, сам ОСОБА_6 , чого не заперечувала і потерпіла, достеменно був обізнаний, щодо наявності рішень про стягнення боргу з ОСОБА_8 та її матері на його користь, а тому є нелогічними його пояснення з приводу необхідності виконання цивільно-правових обов`язків в поза правовому полі. Більше того, надаючи ОСОБА_11 транспортний засіб на реалізацію, шляхом підписання нотаріальної довіреності, цілком необґрунтованим є в такий же правовій площині не забезпечити отримання грошових коштів від продажу автомобіля, зазначивши про цільове призначення такої довіреності, а саме надання всіх правомочностей необхідних саме для реалізації транспортного засобу на ринку рухомих об`єктів та порядку отримання грошових коштів.

Крім того, як не заперечує кожен із учасників судового процесу, юридично автомобіль належав свідку ОСОБА_12 , а тому версія щодо провокації саме ОСОБА_6 на протиправні дії є сюрреалістичною та покликана на уникнення останнім належної кримінальної відповідальності.

У той же час показання свідка ОСОБА_11 про отримання ним автомобіля в розрахунок за організацію умисного вбивства колишньої співмешканки не лише спростовують версію обвинуваченого, а й узгоджуються з сукупністю доказів у кримінальному провадженні. Зокрема, його показання в частині отримання грошових коштів та автомобіль в якості оплати за виконані дії, право власності свідка на який вже було посвідчено нотаріально, узгоджуються із протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 13.02.2015 року (відеозапис на компакт - диску CD-R № 1485 від 13.02.2015 року) зафіксовано зустріч 12.02.2015 року о 17:35 годині ОСОБА_11 та ОСОБА_13 з ОСОБА_6 , на якій останньому доповідають про скоєння вбивства потерпілої ОСОБА_8 , показують фотознімки імітованого вбивства, віддають гроші як зайво сплачені за цей злочин. При цьому ОСОБА_6 веде спокійний діалог та демонструє своє задоволення, не заперечує проти дій Кадика та Бойка. В кінці розмови ОСОБА_6 було повернуто частину грошових коштів, які нібито не використали виконавці вбивства.

Отримання вказаних фотознімків підтверджується протоколом про результати контролю за вчинення злочину від 12.02.2015 року, яким зафіксовано проведену 12.02.2015 року у нежитловому приміщенні імітацію вбивства ОСОБА_8 зі згоди останньої. До протоколу додано три фотографії, які будуть пред`явлені замовнику вбивства ОСОБА_6 .

Крім того, ці показання свідка співвідносяться та відповідають даними протоколів від 12.02.2015 р. огляду та вручення ОСОБА_11 грошових коштів у сумі 3000 грн. (15 купюр номінальною вартістю 200 грн.), попередньо ідентифікованих шляхом фіксації серій і номерів купюр, а також протоколу затримання обвинуваченого, у якому зафіксовано, зокрема вилучення грошей у ОСОБА_6 при його затриманні 12.02.2015 року в сумі 3000 грн. та протоколу огляду предметів від 13.02.2015р., яким встановлено, що серії та номери відповідають тим, що надані ОСОБА_11 для огляду перед затриманням ОСОБА_6 .

Проаналізувавши результати зазначених негласних слідчих (розшукових) дій у сукупності й взаємозв`язку з іншими доказами, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що їх зміст узгоджується і з інформацією про телефонні з`єднання: даними роздруківок таких з`єднань, одержаних у порядку тимчасового доступу до документів оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» щодо абонентів з SIM-картками НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 в період часу з 01.07.2014 по 12.02.2015 року, проведеного на підставі ухвал слідчих суддів Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.02.2015 та 23.02.2015 року, а також висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи № 125 від 12.03.2015 року, вилученого у ОСОБА_6 при затриманні 12.02.2015 року в ході особистого обшуку мобільного телефона «НТС One S» IMEI: НОМЕР_1 , про спілкування обвинуваченого з ОСОБА_11 з 28 жовтня 2014 року по 12 лютого 2015 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що у мотивувальній частині вироку деталізовані та проаналізовані зафіксовані негласними слідчими діями телефонні розмови, безпосередні розмови між обвинуваченим та свідками, а також відео контроль за особою, а тому, колегія суддів погоджуючись з висновками суду в цій частині, не вбачає необхідності компілювати наданий аналіз доказів у кримінальній справі, але вбачає необхідність посилити його своїми висновками.

Зокрема, за результатами судового розгляду, шляхом співставлення показань потерпілої, свідків, результатів аналізу роздруківок телефонних з`єднань, даних протоколів негласних слідчих(розшукових) дій відтворено хронологію розвитку організації вбивства громадянки ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_6

Всупереч доводам апеляційних скарг сторони захисту, викладений у вироку зміст показань обвинуваченого, свідків, відповідає змісту розмов отриманих у результаті НСРД, які проводив обвинувачений. Підтверджень не відповідності змісту досліджених судом записів аудіо-, відеоконтролю іншим доказам апелянтами не надано.

Доводи апелянтів про те, що судом безпідставно відхилено клопотання про призначення судової експертизи відеозапису фіксації негласних слідчих (розшукових) дій збережених на компакт дисках, які є додатками до протоколів НСРД з огляду на те, що до матеріалів, як вказує захисник, долучені безпідставно виготовлені копії з флеш накопичувачів спеціальних технічних засобів зняття інформації, що ставить під сумнів їх оригінальність, є безпідставними та судом надані вичерпні відповіді з даного питання, а саме суд зазначив, що стороні захисту відкрито процесуальні документи, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які були розсекречені лише в період серпня-жовтня 2019 року і такі дії сторони обвинувачення цілком узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові №751/7557/15-к від 16.01.2019, а крім того, суд вірно зазначив, що протоколи НСРД не можуть визнаватися недопустимим доказом через відсутність оригінальних примірників технічних носіїв, оскільки з ч. 3 ст. 99 КПК України слідує, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації. Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

Такий висновок відповідає позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 р. у справі № 554/5090/16-к. Що стосується самих протоколів, які складались за результатами НСРД, то вони містять усі дані що собою передбачає порядок розсекречення, а саме: реквізити, службові відмітки, посилання на акти щодо їх розсекречення, а також печатки секретно-режимного відділу.

Жодних конкретних даних про те, що викликає сумніви у сторони захисту або які ознаки вказують на монтаж аудіо,- відеозапису ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду в поданих скаргах, зазначено не було, що свідчить про узагальнені твердження, які можуть вказувати лише на суб`єктивну незгоду сторони, якій відмовлено у задоволенні відповідного клопотання.

А тому і колегія суддів не вбачає необхідності саме з даних підстав призначати судову експертизу відеозвукозапису, через що і було відмовлено судом у задоволенні вказаного клопотання сторони захисту. При цьому інших підстав для призначення вказаної експертизи зазначено не було. Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що обвинувачений не заперечував свою присутність, а також активну участь у розмовах між ним та свідком ОСОБА_11 , вказуючи при цьому лише про іншу мету зустрічей та зміст розмов, що суперечить дослідженим доказам, які, як підкреслює апеляційний суд, не ґрунтуються лише на матеріалах НСРД, тобто дані негласних слідчих дій не є домінуючими доказами у кримінальному провадженні, а лише посилюють висновки суду щодо досліджених доказів та повноти і неупередженості наданих показань свідків.

Крім того, оцінку доказам, в тому числі їх допустимості, суд, у відповідності до положень ст.89 КПК України, надає в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, що і було зроблено, так як вирок суду містить докладні мотиви відмови у задоволенні клопотань сторони захисту.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказаних вимог закону місцевим судом дотримано, надано обґрунтовану оцінку як кожному окремо взятому доказу, так і доказовій базі в цілому.

Упродовж розгляду справи місцевий суд, з`ясувавши, передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмету доказування, встановив факт наявності суспільно-небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні відповідного злочину.

Всупереч твердженням апелянтів, у апеляційних скаргах, фактичні дані, які покладено в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_6 отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, та досліджені судом апеляційної інстанції у нарадчій кімнаті, оскільки сторонами не ставилось питання про їх повторне дослідження саме у судовому засіданні, а тому вони не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст.84 КПК є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне, та про істотне порушення судом приписів ст.94 цього Кодексу, стороною захисту не наведено.

Даючи оцінку доводам апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів вважає, що докази винуватості обвинуваченого зібрані в даному кримінальному провадженні і досліджені судами двох інстанцій, є достатніми для висновку про скоєння ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину.

При цьому колегія суддів приходить до висновку, що жодних заходів щодо провокації ОСОБА_6 на вчинення злочину здійснено не було. Деталі, які були повідомлені свідком, як про початковий етап готування до злочину, навпаки спростовують вказану версію обвинуваченого. Зокрема, перебіг подій в часі, дає суду підстави для впевненого висновку, що саме ініціативні дії обвинуваченого з приводу підшукання виконавця злочину, а також обговорення умов його виконання, розрахунок за вчинений злочин грошовими коштами та транспортним засобом були тими діями, які знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з настанням наслідків, а не навпаки.

Версія про те, що ОСОБА_11 не бажаючи повертати гроші за проданий автомобіль стала причиною обмови ОСОБА_6 у вчиненні злочину, суперечить ряду доказів, у тому числі у виді негласних слідчих дій, які зафіксували протиправність дій обвинуваченого та були логічним продовженням розвитку подій з урахуванням мотиву, який обумовлював вчинення цього злочину. Досліджені докази, як контроль за вчиненим злочином, вказують про те, що не лише не було провокації вказаного злочину, а навпаки, обвинувачений маючи змогу в будь-який час зупинити реалізацію свого плану, здійснив усі обумовлені з виконавцем дії та посилив свою впевненість у реалізації вчиненого, а тому позитивно реагував на повідомлення свідка ОСОБА_13 щодо скоєння вбивства ОСОБА_8 .

Крім того, усупереч твердженням свідка ОСОБА_12 (батька обвинуваченого), свідок ОСОБА_11 не лише виходив на зв`язок, а й мав ряд зустрічей з ОСОБА_6 та жваве спілкування, пропри це жодного разу такі зустрічі не супроводжувались з`ясування питання щодо повернення грошових коштів за проданий автомобіль. При цьому апеляційний суд підкреслює забезпечення судами двох інстанцій сторонам провадження дотримання принципу змагальності, в той час як обґрунтовуючи свою позицію сторона захисту не надала жодної інформації щодо цивільних позовів з приводу незаконно набутого ОСОБА_11 майна, а саме автомобіля «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_5 .

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи, що вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ч.1 ст. 14, п. 11 ч.2 ст.115 КК України доведена, суд призначаючи у даному випадку покарання, має виходити, зокрема, не лише із санкції інкримінованої статті Особливої частини КК України, а й враховувати положення норм Загальної частини, зокрема й тому, що дії обвинуваченого кваліфіковані як готування до злочину.

Згідно з санкцією ч. 2 ст. 115 КК найбільш суворим видом покарання за вчинення злочинів, передбачених у диспозиції цієї статті, є покарання у виді довічного позбавлення волі. Це покарання є безстроковим, тобто не має строкового виміру.

Відповідно до положень ч.4 ст. 68 КК України за вчинення готування до злочину та замаху на нього довічне позбавлення волі не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-1141, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, ч. 1 ст. 442 та ст. 443 цього Кодексу.

Вказані зміни були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» №1492-VIII до статей 64 та 68 КК України. Цей Закон набрав чинності 08 жовтня 2016 року, тобто після вчинення злочину.

Виходячи з положень вказаної норми, суд не може застосувати до обвинуваченого покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин не відноситься до тих, що передбачені у частині 4 сказаної статті, а по-друге, доведеним визнаний злочин, який кваліфіковано як організація готування умисного вбивства на замовлення, тобто за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, що фактично обмежує суд застосовувати таке покарання, яке визначене найвищою межею санкції вказаної статті.

У той же час ч. 2 ст. 68 КК України передбачає, що за вчинення готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень згаданих частин ст. 68 КК, закон зобов`язує суд або знизити розмір або забороняє застосувати але виключно лише один і лише найбільш суворий вид основного покарання з числа тих, що передбачені у відповідній санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК. Із цього випливає, що за одним кримінальним провадженням стосовно одного і того ж самого діяння і щодо однієї і тієї самої особи, яка вчинила це діяння, вказані положення не можуть бути застосовані двічі і до найбільш суворого, і до менш суворого покарання, які альтернативно передбачені у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Отже, якщо в санкції норми Особливої частини КК альтернативно передбачено довічне позбавлення волі, то положення ч.2 ст. 68 КК не можуть застосовуватися до таких осіб, виходячи з максимального покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією, залишається довічне позбавлення волі, а це покарання є таким, що виключає можливість визначення його половини.

Слід зазначити, що виключення законодавцем можливості призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за незакінчений злочин (ч. 4 ст.68КК) є окремою особливою формою (способом) пом`якшення покарання за окремі види незакінченого злочину, яка застосовується окремо від інших способів пом`якшення покарання, та не виключає можливості застосування іншого менш суворого виду покарання, що в них міститься.

За таких обставин, при призначенні покарання за вчинення готування до злочину, за який найсуворішим покаранням є довічне позбавлення волі, застосуванню підлягає ч.4 ст. 68 КК, а не ч. 2 цієї статті. При цьому менш суворі, ніж довічне позбавлення волі, покарання можуть бути призначені в максимальному розмірі, визначеному санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, адже за таких умов вони завжди належать до числа менш суворих.

Таке застосування норм кримінального права узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 02.12.2019 року у справі № 64/425/16-к, на який послався у вироку місцевий суд.

Водночас, колегія суддів враховує, що у даному кримінальному провадженні не встановлено ні обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, ні таких, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.

Окрім цього, необхідно також врахувати позицію потерпілої, яка в судовому засіданні просила призначити обвинуваченому суворе покарання.

Отже, в судовому засіданні не встановлені жодні обставини, як не були такі обґрунтовано вказані і у поданих апеляційних скаргах, крім тих, які характеризують особу.

При цьому Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Відтак, враховуючи відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та не встановлення тих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, яка у даному випадку, з урахуванням положень ч. 2 ст. 68 КК України, становить 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_6 вчинив замах на особливо тяжкий злочин, незважаючи, що за час перебування його на волі, він одружився, має малолітню дитину, батьків похилого віку, які потребують його підтримки, проте провини своєї не визнав, не розкаявся, єдине за чим він шкодує, за витраченим часом на судові засідання і своїми переживаннями, оформлений як фізична особа-підприємець, проте фактично не працює і до бюджету коштів не сплачує, матеріальної та моральної шкоди потерпілій не відшкодував, потерпіла його не пробачила і наполягала на суворій мірі покарання, злочин був відвернутий лише завдяки добросовісності свідка, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4