справа № 631/964/24
провадження № 1-кп/631/110/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2024 року під № 0000190, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Федорівка, Артемівського району Донецької області, громадянина України, маючого середню освіту, неодруженого, утриманців не має, офіційно не працевлаштованого, який проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

?вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 січня 2004 року за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, із застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбуття покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки;

?вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 лютого 2005 року за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України із застосуванням частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців; звільнений 31 серпня 2016 року з Холодногірської виправної колонії (№ 18) на підставі статті 81 Кримінального кодексу України відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 серпня 2016 року умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 3 місяця 17 днів;

?вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року за частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки;

?вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року за частинами 2 і 3 статті 185 Кримінального кодексу України із застосуванням частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців; звільнений 28 листопада 2022 року з Олексіївської виправної колонії (№ 25) за відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи раніше судимий за скоєння умисних злочинів проти власності, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та знов повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 18 лютого 2024 року, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 перебував за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього раптово виник злочинний, корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна із домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 належить ОСОБА_5 .

В цей же день, реалізуючи свій раптовий, злочинний, корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, близько 18 години 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 прибув до домоволодіння ОСОБА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що остання в ньому постійно не проживає, через отвір у пошкодженому паркані проник на територію двору, де впевнившись, що за його діями не спостерігають сторонні особи та власник майна, шляхом зняття скла в шибці вікна, незаконно проник до житлового будинку.

Перебуваючи в приміщенні кухні будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_4 діючи повторно з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, який відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», введено на території України з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та який в подальшому неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України № 49/2024 від 05 лютого 2024 року, яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, тобто до 13 травня 2024 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, зняв руками із корпусу печі верхню чавунну плиту із кільцями на дві конфорки виробництва СРСР, яку в подальшому витягнув із будинку через раніше пошкоджене вікно та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим вчинив крадіжку вищезазначеної чавунної плити.

В подальшому ОСОБА_4 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_5 матеріальний збиток на загальну суму 1350 гривень 00 копійок відповідно до висновку експерта за результатами судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/121-24/9016-ТВ від 12 квітня 2024 року.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_6 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловив думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпіла ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, хоча про дату час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому приписами Кримінального процесуального кодексу України порядку. На адресу суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_5 направила заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4747/24-вх. від 25 червня 2024 року, відповідно до якої просила розгляд справи провести за її відсутності, зазначивши, що проти розгляду справи в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, не заперечує, фактичні обставини справи не оспорює, претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, визначення міри покарання ОСОБА_4 залишає на розсуд суду.

У судовому засіданні в порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілої, адже є можливим за її відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, з огляду на те, що цивільний позов в рамках кримінального провадження заявлений не був.

У зв`язку добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму дій, у лютому 2024 року, більш точної дати не пам`ятає, після обіду, десь під вечір вживав алкогольні напої за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки напої закінчились, а грошей у нього не було, він вирішив піти щось вкрасти. Прийшовши до будинку потерпілої, в якому ніхто не проживає, він через пошкоджений паркан потрапив на територію двору, де зняв скло в шибці вікна та проник у середину будинку. На кухні він побачив чавунну плиту, яку зняв та забрав. З будинку вийшов через раніше пошкоджене вікно. Як вказав ОСОБА_4 плиту він продав за 80 гривен 00 копійок, а на отримані кошти купив алкогольні напої, кваліфікацію своїх дій та вартість викраденого майна не оспорює. Про свій вчинок обвинувачений щиро шкодує, виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини, проте просив взяти до уваги його ставлення до вчиненого.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

20 лютого 2024 року ОСОБА_5 , будучи повідомленою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, звернулась до Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, відповідно до якої просила вжити заходів до невідомої особи, яка в період із вересня 2023 року по 19 лютого 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , здійснила крадіжку металевої плити з будинку.

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (бланк серії НВА № 470983 ), виданого 24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7 та зареєстрованого у реєстрі за № 2228, убачається, що ОСОБА_5 отримала у спадок від ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_5 , остання надала добровільну згоду працівникам поліції на проведення огляду на території її домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Протоколом огляду місця події від 21 лютого 2024 року та фототаблицею до нього, складених старшим слідчим СВ Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 у присутності понятих: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за участю потерпілої ОСОБА_5 , зафіксовані обстановка та обставини вчинення крадіжки за адресою: АДРЕСА_2 . А саме територією проведеного огляду є приміщення домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 . Домоволодіння огороджене парканом з правої сторони, частина паркану відсутня. Вхід до двору здійснюється через одностворчату залізну калитку. На території двору розташовується житловий будинок та будівлі господарського призначення. Із лицьової частини будинку в ході огляду виявлено пошкоджене одне із вікон будинку, а саме витягнуте скло із шибки вікна. Вхід до приміщення будинку здійснюється через одностворкові дерев`яні двері. На дверях в ході огляду виявлено сліди пошкодження. Житловий будинок складається із коридору, кухні, котельні та трьох житлових кімнат. Прямо від входу у житловий будинок розташовується житлова кімната, справа від входу до якої під стіною розташовується цеглова основа сільської печі. Зверху на основі печі виявлено відсутність верхньої частини плити з конфорками для приготування їжі. В ході огляду нічого не вилучилось.

З протоколу огляду місця події від 22 лютого 2024 року та фототаблицею до нього, складених старшим слідчим СВ Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 вбачається, що у присутності понятих: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , за участю власника майна ОСОБА_14 у період з 15 години 30 хвилин по 15 годину 43 хвилини проведено огляд відкритої ділянки місцевості, що розташовується біля території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Знаходячись біля вказаного домоволодіння біля двору, громадянка ОСОБА_14 добровільно видала в ході огляду чавунну плиту на дві варочні конфорки із кільцями, плита виробництва СРСР, розміром 46 см/29,5 дюймів, коричневого кольору. Плита у справному стані, без будь-яких пошкоджень, тріщин чи сколів, та може бути у подальшому використана за цільовим призначенням. В ході огляду вказана плита вилучена у присутності двох понятих, скріплена біркою із пояснювальними підписами всіх учасників.

Вказані протоколи підписані усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь-яких зауважень та в цілому відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання їх оформлення.

Згідно власноруч складеної розписки ОСОБА_14 від 22 лютого 2024 року, остання добровільно видала працівникам поліції чавунну плиту коричневого кольору на дві варочні поверхні із кільцями у справному стані.

Постановою старшого слідчого СВ Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 23 лютого 2024 року «Про визнання та приєднання предметів як речових доказів» чавунну верхню плиту коричневого кольору, виробництва СРСР на дві конфорки із кільцями, шириною 18 дійюмів (46 см.), довжиною 29,5 дюймів (76 см.), товщиною 1 см. у справному непошкодженому стані, приєднано до кримінального провадження № 0000190 від 20 лютого 2024 року в якості речового доказу.

Ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_15 , постановленої 26 лютого 2024 року у справі з єдиним унікальним № 626/843/24 (провадження № 1-кс/626/371/24), задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на чавунну верхню плиту коричневого кольору, виробництва СРСР на дві конфорки із кільцями, шириною 18 см., довжиною 29,5 см., товщиною 1 см. у справному непошкодженому стані, яку було вилучено в ході проведення огляду 22 лютого 2024 року та заборонено вчиняти дії, направлені на передачу, відчуження, користування та/або розпорядження вилученим майном.

Згідно постанови старшого слідчого СВ Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 02 квітня 2024 року «Про уточнення даних викраденого майна» в подальшому в усіх процесуальних документах кримінального провадження № 0000190 від 20 лютого 2024 року вважати вірним розміри чавунної плити твердого опалення 75 х 45 см. та вважати вказану плиту справною без будь-яких механічних пошкоджень, тріщин та сколів на момент вчинення злочину та вилучення у свідка в ході огляду місця події.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/121-24/9016-ТВ, складеного 12 квітня 2024 року судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_16 , ринкова вартість плити чавунної пічної двохкомфорної 75 х 45 см., без будь-яких механічних пошкоджень, тріщин чи сколів, на момент скоєння правопорушення, тобто станом на лютий 2024 року, за умов вказаних в дослідницькій частині, становить 1350 гривень 00 копійок.

З довідки Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України встановлено, що витрати на проведення судової товарознавчої експертизи від 12 квітня 2024 року № СЕ-19/121-24/9016-ТВ по кримінальному провадженню № 0000190 складають 1893 гривні 20 копійок.

Згідно квитанції камери схову Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 17 квітня 2024 року поліцейський водій сектору логістики Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_17 прийняв від старшого слідчого СВ Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 на відповідальне зберігання чавунну верхню плиту коричневого кольору виробництва СРСР на дві конфорки із кільцями у справжньому непошкодженому стані, яку було вилучено в ході проведення огляду за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0000190 від 20 лютого 2024 року.

Оцінюючи висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає його вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншими доказам у справі.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно - правового акту України.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

У відповідності до пунктів 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Також слід зауважити, що відповідно до висновку, викладеному в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення», вказала, що, як правильно зазначено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року у справі № 5-15кс12в, під час здійснення такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

У даній справі щодо проникнення обвинуваченим до житлового будинку, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_5 , суд зауважує, що доступ до нього для сторонніх осіб був заборонений, а сам об`єкт був зачинений, який ОСОБА_4 самостійно відчинив шляхом пошкодження вікна будинку.

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже останній розумів, що доступ до даного об`єкту ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там він не має.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в даному випадку, мало місце проникнення.

За правилами частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Пункт 1 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України передбачає саме таку вказівку, оскільки чітко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 - 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу. Пункт 2 примітки до статті 289 Кримінального кодексу України визначає, що відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189 - 191, 262, 290, 410 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови від 04 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2117-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», котра дії з 07 березня 2022 року, визначено відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене, у тому числі в умовах воєнного стану.

В даному випадку, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні на 30 діб введено воєнний стан, який, Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, № 254/2023 від 01 травня 2023 року, № 451/2023 від 26 липня 2023 року, № 734/2023 від 06 листопада 2023 року, № 49/2024 від 05 лютого 2024 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15 березня 2022 року, № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року, № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, № 2915-ІХ від 07 лютого 2023 року, № 3057-ІХ від 02 травня 2023 року, № 3275-ІХ від 27 липня 2023 року, № 3429-ІХ від 08 листопада 2023 року, № 3564-ІХ від 06 лютого 2024 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року й з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, та який, як наслідок, тривав на час вчинення діянь обвинуваченим в цій справі, тобто 18 лютого 2024 року.

Пояснювальна записка до проєкту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» вказує, що змінами до Кримінального кодексу України пропонується доповнити склади злочинів, передбачені в статтях 185, 186, 187, 189, 191 Кримінального кодексу України, кваліфікуючою ознакою - вчинення в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення - злочину проти власності в об`ємі та на суму, визначеному у обвинувальному акті, оскільки він дійсно своїми умисними діями 18 лютого 2024 року вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане із проникненням у житло та в умовах воєнного стану.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане із проникненням у житло та в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 , зі слів має середню освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має. Стан здоров`я ОСОБА_4 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не належить. Обвинувачений постійно мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де, згідно характеристики старости Караванського старостинського округу № 1 Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області ОСОБА_18 від 28 лютого 2024 року № 1/2, характеризується як особа, яка ніде не працює, зловживає спиртними напоями, ніякого майна не має, нарікань та скарг від сусідів та односельчан не надходило.

Відповідно до довідки ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області № 507-23022024/63083 та наявних матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні кримінальні правопорушення, у тому числі за корисливі злочини проти власності, зокрема був засуджений: вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 січня 2004 року за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, із застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбуття покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки; вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 лютого 2005 року за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 70 Кримінального кодексу України призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців; звільнений 31 серпня 2016 року з Холодногірської виправної колонії (№ 18) на підставі статті 81 Кримінального кодексу України відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 серпня 2016 року умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 3 місяця 17 днів; вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року за частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки; вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року за частинами 2 і 3 статті 185 Кримінального кодексу України із застосуванням частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців. Звільнений 28 листопада 2022 року з Олексіївської виправної колонії (№ 25) по відбуттю терміну покарання, а отже має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість.

З досудової доповіді, складеної 02 липня 2024 року заступником начальника Красноградського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_19 щодо ОСОБА_4 , убачається, що орган пробації вважає, що є високий ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без ізоляції від суспільства можливе. У випадку прийняття судом рішення про звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 та додатково за частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, зокрема: виконати заходи, передбачені апробаційною програмою; не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци 7 та 8 підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

У Рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18).

У даній справі в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні обвинуваченим в суді обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений під час судового розгляду справи постійно висловлював щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

В даному випадку активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України та розгляду справи у порядку, визначеному частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Відсутність претензій матеріального характеру в частині збитку від крадіжки у потерпілої особи, указує на можливість урахування обставини визначеної пунктом 2 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України обставини, є рецидив злочинів.

Інших обтяжуючих покарання обставин у обвинувальному акті не наведено, а суд у відповідності до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України розглядає кримінальне провадження лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Окрім зазначеного, судом при призначенні покарання враховуються вимоги статті 50 Кримінального кодексу України, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, особу винного, який офіційно не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, час від часу зловживає алкогольними напоями та який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, але так й не усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, оскільки будучи неодноразово засудженим за умислі кримінальні правопорушення, у тому числі проти власності, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, вчинив нове корисливе кримінальне правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, вартість викраденого майна, яке повернуто потерпілій саме внаслідок дій правоохоронних органів, а також враховує зміст висновку органу пробації щодо високої ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення та позицію прокурора, який просив призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі на строк 5 років та вважав, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише в ізоляції від суспільства.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 не можливе без реального відбуття покарання та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тому останньому слід призначити покарання в межах санкції частини 4 статті 185 Кримінального кодексу України у вигляді позбавлення волі на певний строк з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог статті 75 Кримінального кодексу України, або ж застосування статті 69, чи норм статті 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенні, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Із реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2024 року під № 0000190 убачається, що ОСОБА_4 03 травня 2024 року був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 25 червня 2024 року, проте з клопотанням про його продовження сторона обвинувачення до суду не зверталась. Ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи також не надходило, тому з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами, до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 запобіжний захід не обирати.

Питання щодо арешту майна, накладеного на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 26 лютого 2024 року, суд вирішує у відповідності до статті 174 Кримінального процесуального кодексу України.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках даного кримінального провадження Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України було проведено судову товарознавчу експертизу № СЕ-19/121-24/9016-ТВ від 12 квітня 2024 року, вартість якої складає 1893 гривні 20 копійок, тому з обвинуваченого слід стягнути витрати за проведення даної експертизи.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 32, 34, 50, 63, 65 - 67, статтями 88, 90, пунктом 1 примітки до статті 185 та частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, статтею 174, частиною 3 статті 349, статтями 368 - 371, 373 - 376, 392, 393, 395, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1893 (одна тисяча вісімсот дев`яносто три) гривні 20 копійок за виконання судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/121-24/9016-ТВ від 12 квітня 2024 року, проведеної Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_15 , постановленої 26 лютого 2024 року у справі з єдиним унікальним № 626/843/24 (провадження № 1-кс/626/371/24), на чавунну верхню плиту коричневого кольору, виробництва СРСР на дві конфорки із кільцями, шириною 18 см., довжиною 29,5 см., товщиною 1 см. у справному непошкодженому стані, яку було вилучено в ході проведення огляду 22 лютого 2024 року, скасувати.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000190, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2024 року: чавунну верхню плиту коричневого кольору виробництва СРСР на дві конфорки із кільцями розміром 75 х 45 см у справжньому непошкодженому стані, яка відповідно до квитанції від 17 квітня 2024 року передана на зберігання до камери схову Красноградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 17 квітня 2024 року - повернути потерпілій ОСОБА_5 .

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1