КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

13 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001328 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалений щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, раніше не судимого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені законом.

Також суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 , 06.06.2022 року перебував у АДРЕСА_2 , де у останнього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, поєднане з проникненням до житла.

Цього ж дня, приблизно о 21 год. 08 хв., ОСОБА_6 переліз через паркан на територію домогосподарства, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , користувачем якого є ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто зі сторонніх не спостерігає та його дії залишаться таємними для користувачів житла і сторонніх осіб, ОСОБА_6 , шляхом прикладання фізичних зусиль, пошкодив замок вхідних дверей будинку та проник до його приміщення.

Продовжуючи свій злочинний умисел, перебуваючи в приміщенні будинку, а саме в одній з кімнат, взяв тюнер DV3-T2 «Strong» моделі «SRT 8500», чорного кольору, з проводами до нього та пультом, вартістю 400 грн.

У подальшому, утримуючи при собі речі, що стали об`єктом злочинного посягання, ОСОБА_6 вийшов з будинку та покинув місце кримінального правопорушення, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав майнової шкоди потерпілій ОСОБА_8 на суму 400 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням покарання, визначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2022, визначити ОСОБА_6 до відбуття остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, які виконувати самостійно. У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості і неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як зазначає Перший заступник керівника Київської міської прокуратуриу своїй скарзі, призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, не може досягнути мети покарання через невідповідність вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання.

На думку прокурора, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а також без необхідної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.

Крім цього, прокурор просить звернути увагу на те, що судом недостатньо враховано тяжкість кримінального правопорушення, яке складає підвищену суспільну небезпеку, а також судом відверто проігноровано зухвалу поведінку обвинуваченого, який своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна з проникненням до житла, в умовах воєнного стану.

Наведене вище, враховуючи дійсну суспільну небезпечність діяння та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, як вважає апелянт, дають підстави для висновку, що тільки реальне відбування покарання у виді позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті, може сприяти досягненню цілей, визначених ст. 65 КК України, оскільки місцевий суд вимоги закону України про кримінальну відповідальність проігнорував, та призначив обвинуваченому невиправдано м`яке та несправедливе покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Крім цього, апелянт вказує, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 70 КК України, обвинуваченому не визначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, не застосовано вказану норму, яка підлягала обов`язковому застосуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури та просила її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Київської міської прокуратури не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі прокурором, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_6 ,не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до ст. 65 КК України, врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 цього Кодексу, є тяжким злочином; конкретні обставини цього злочину; його ставлення до вчиненого, а саме те, що обвинувачений вину визнав повністю, попросив вибачення у потерпілої, щиро розкаявся у вчиненому; дані про особу обвинуваченого, який: не одружений, працює не офіційно, під наглядом у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий; думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Також суд першої інстанції врахував, що у своїй заяві та в судовому засіданні потерпіла будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має, цивільний позов подавати не буде, оскільки викрадене майно (тюнер, вартістю 400 грн.) було їй повернуто.

Крім того, потерпіла просила не позбавляти волі обвинуваченого, а застосувати до нього іспитовий строк.

Обставиною, що, відповідно до ст. 66 КК України, пом'якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, оскільки останній повністю визнав свою вину та висловив щирий жаль з приводу вчинених протиправних дій та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі, але, з урахуванням обставин даного кримінального провадження, тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, суд дійшов висновку, що його перевиховання та виправлення можливі без ізоляції від суспільства, а тому прийняв рішення про застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням та поклавши на нього обов'язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.

Саме таке покарання, на думку суду першої інстанції, буде справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як щодо виду та розміру покарання, призначеного за ч. 4 ст. 185 КК України, так і щодо рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 цього Кодексу, оскільки таке покарання, всупереч доводам апеляційної скарги, не суперечить меті та загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.ст. 50, 65 КК України та є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто є справедливим.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури щодоневідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, не можуть бути визнані обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Незважаючи на вимоги вказаної норми кримінального процесуального закону, в апеляційній скарзі Першого заступника керівника Київської міської прокуратурине наведено будь-яких ґрунтовних даних, які б дозволили зробити висновок про те, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України, за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Більш того, вказуючи на м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, прокурор просить призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі, тобто таке саме за видом та розміром покарання, яке призначив обвинуваченому суд першої інстанції.

Безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги про те, що, всупереч вимогам ч. 4 ст. 70 КК України, обвинуваченому не визначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням вирокуДніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року, з огляду на таке.

По-перше, під час судового розгляду в суді першої інстанції, стороною обвинувачення не надавались суду будь-які дані про те, що 13.10.2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 було ухвалено обвинувальний вирок, за яким останнього було засуджено до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а тому суд першої інстанції не мав жодних правових підстав для призначення покарання із застосування вимог, передбачених ч. 4 ст. 70 КК України.

По-друге, як під час подання апеляційної скарги, так і під час апеляційного розгляду, суду апеляційної інстанції також не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що засуджений ОСОБА_6 винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення оскаржуваного вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, тобто доказів, які б, відповідно до положень, передбачених ч. 4 ст. 70 КК України, могли служити підставою для призначення покарання за правилами, передбаченими в частинах 1- 3 цієї статті.

По-третє, навіть якщо припустити, що ОСОБА_6 дійсно було засуджено вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, питання щодо застосування покарання за наявності кількох вироків може бути вирішено судом першої інстанції в порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України.

Що ж стосується посилання Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на помилковість висновку суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням, то його також не можна визнати обґрунтованим, оскільки приймаючи відповідне рішення, суд, у відповідності до вимог, передбачених ст. 75 КК України, врахував тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, які дозволили прийняти правильне та належним чином мотивоване рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, твердження Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в апеляційній скарзі про те, що вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, слід визнати помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права, в тому числі вимогах ст. 75 КК України, оскільки доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового вироку, а тому вважає необхідним за наслідками апеляційного розгляду прийняти рішення, яким вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на цей вирок - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Ухвала Київського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 755/10261/22

Номер провадження : 11-кп/824/1314/2023

Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1