Справа №585/264/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1582/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Шахрайство
УХВАЛА

Іменем України

07 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 585/264/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.10.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Дзеркалька Роменського району Сумської області, мешканка АДРЕСА_1 , раніше судима

визнана винуватою за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389, ч. 4 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданому клопотанні прокурор ОСОБА_12 просить продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_10 строком на 60 днів. Клопотання обгрунтоване тим, що вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.10.2023 ОСОБА_10 визнана винуватою та їй призначене покарання: за ч. 1 ст. 190 КК у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.11.2022, призначене покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 10 днів; за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 389 КК у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК, та остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 10 днів. Обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної, але не більше ніж на 60 діб. Під час досудового розслідування та судового розгляду були встановлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, які на даний час не зменшилися, а інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти вказаним ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала клопотання та просила продовжити строк тримання під вартою, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти тримання під вартою, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно продовжити з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 405 КПК, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31, а згідно ч. 2, 3 ст. 331 цього Кодексу вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи питання доцільності подальшого тримання обвинуваченої ОСОБА_10 під вартою, колегія суддів, дотримавшись вимог ст. 183, 194, 197 і 199 КПК, з`ясувавши і дослідивши всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, дійшла висновку, що наявні у кримінальному провадженні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, не зменшилися і є актуальними, існують об`єктивні обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження в апеляційній інстанції до закінчення встановленого у попередньому судовому рішенні (вироку) строку тримання обвинуваченого під вартою.

Так, вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.10.2023 ОСОБА_10 визнана винуватою та їй призначене покарання: за ч. 1 ст. 190 КК у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.11.2022, призначене покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 10 днів; за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 389 КК у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК, та остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 10 днів.

Станом на 07.12.2023 ОСОБА_10 залишається обвинуваченою у кримінальному провадженні і обґрунтованість обвинувачення за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389, ч. 4 ст. 186 КК на даний момент вже вирішена судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку, внаслідок чого ОСОБА_10 призначене до відбування покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки 10 днів, тому на стадії вирішення питання продовження строку тримання обвинуваченої під вартою до закінчення апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції по суті апеляційної скарги, колегія суддів не уповноважена надавати правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності (чи відсутності) передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості та кількості кримінальних правопорушень також має свій раціональний зміст, оскільки вони свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинені кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачена може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні (впливати на потерпілих/свідків), що також узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Таким чином, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови», §58). При цьому серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, зокрема в справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96 від 26.07.2001) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також є цілком виправданим ризик вчинення нового кримінального правопорушення, про що зокрема може свідчити та обставина, що ОСОБА_10 раніше судима, при цьому вона ухилилася від відбування призначеного покарання за попереднім вироком, чим вчинила нове кримінальне правопорушення, за яким вона визнана винною вже новим вироком суду.

Необхідно враховувати і кількість кримінальних правопорушень, які мають ознаки системності та вчинені ОСОБА_10 протягом нетривалого періоду часу. Крім того, ОСОБА_10 не працевлаштована, що вказує на відсутність у неї постійного джерела доходу для існування та має наслідком вчинення корисливих кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість подальшого тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому як такої, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не забезпечить запобіганню встановленим ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу тримання ОСОБА_10 під вартою до закінчення апеляційного розгляду, але не більш ніж на 60 днів.

Керуючись ст. 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 405 КПК України,

постановила:

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_13 строк тримання під вартою на 60 днів до 04.02.2024 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4