Справа № 204/6587/23
Провадження № 1-в/204/680/23
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2023 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря: ОСОБА_4 ,
за участю прокурора: ОСОБА_5 ,
за участю представника установи ОСОБА_6 ,
за участю захисника: ОСОБА_7 ,
за участю засудженого: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подане в порядку ст.ст. 537,539 КПК України, про заміну призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини, з покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений строк, та зарахування у строк покарання відбутого строку, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вислухавши пояснення засудженого ОСОБА_8 , який підтримав у повному обсязі подане ним клопотання; пояснення його захисника адвоката ОСОБА_7 , яка вважала, що клопотання засудженого необхідно задовольнити та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років; пояснення представника установи ОСОБА_6 , який просив вирішити питання на розсуд суду, пояснення прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення клопотання засудженого; вивчивши матеріали додані до клопотання останнього, колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Виходячи з наведеного, вважає, що відносно нього грубо порушено принципи справедливості та домірності призначеного покарання відповідно до скоєного злочину, а наведені у вироку мотиви щодо обґрунтування призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, не відповідають спеціальним вимогам закону.
Як прямо зазначається в клопотанні засудженого, його було подано до суду на підставі п. 14 ст. 537, п. 4 ч. 2 ст.539 КПК України, який регламентує виконання судових рішень, а не в порядку розділу V цього Кодексу, яким передбачені судові провадження з перегляду судових рішень, у тому числі тих, які набрали законної сили.
Пунктом 14 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого.
В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Виходячи з того, що в клопотанні засудженого ОСОБА_8 мова йде не про питання, яке може бути вирішене судом під час виконання вироку щодо нього, а фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного останньому покарання, воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Крім цього, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
В порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, колегія суддів не може погодитися з доводами клопотання засудженого ОСОБА_8 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду м. Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст.3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст.3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст.3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, в тому числі, й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики.
Згідно з п.б ч.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення вжиття заходів загального характеру.
У статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
З огляду на викладене, враховуючи, що дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».
Так, в рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 у справі про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
Однак, як зазначається далі у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
За таких обставин, як зазначає Конституційний Суд України, альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім цього, у зазначеному Рішенні Конституційний Суд України зробив висновок про те, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої ст. 23 КК України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом. У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.
Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, як підкреслив Конституційний Суд України, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання.
Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (п. 1 ст. 15).
Отже, незважаючи на доводи клопотання засудженого ОСОБА_8 , призначене йому за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року покарання, у виді довічного позбавлення волі, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Що ж стосується відповідності призначеного ОСОБА_8 покарання за вказаним вироком ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі засудженого, то це питання, як зазначалось вище, не є предметом судового розгляду в порядку, який передбачений ст.ст. 537, 539 КПК України, а тому колегія суддів не може прийняти до уваги інші доводи, якими засуджений обґрунтовує необхідність приведення призначеного йому покарання у відповідність до Конституції України, законів України та практики Європейського суду з прав людини, а також заміну нелегітимного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років.
За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 та вважає, що у його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 537,539 КПК України колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Відмовити засудженому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в задоволенні його клопотання про заміну призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини, з покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений строк, та зарахування у строк покарання відбутого строку.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3