Дата документу 23.01.2024
Справа № 334/3630/23
Провадження № 1-кп/334/273/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , законного представника потерпілої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002119 від 01 грудня 2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України. Судовий розгляд триває. Досліджуються докази.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 оскільки ризики передбачені ст.177 КПК України, які дають підставу для заявлення даного клопотання продовжують існувати, а саме: що останній скоїв злочин, який відноситься до тяжких злочинів, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та законних представників потерпілої, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може вчинити новий аналогічний злочин. Тому, з метою забезпечення обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігання спробам перешкоджання здійснення кримінального провадження та з підстав того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти приведеним ризикам, існує необхідність в продовжені строку утримання під вартою.

Законні представники потерпілої підтримали клопотання прокурора та додатково пояснили, що діти побоюються ОСОБА_6 та не бажають проживати разом з ним та матір`ю.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки останнім не доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Крім того, захисник доводив, що у ОСОБА_6 є квартира його батька, де він зареєстрований, тому у разі зміни запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, ОСОБА_6 буде обмежений у спілкуванні з свідками та потерпілою.

В свою чергу, захисник обвинуваченого просив суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, про що подав відповідне клопотання.

Прокурор, законні представники потерпілої заперечували про зміни запобіжного заходу оскільки дружина обвинуваченого є матір`ю потерпілої, тому є вірогідність впливу на законних представників та саму потерпілу.

Заслухавши думку учасників розгляду кримінального провадження, суд прийшов до переконання про задоволення клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 виходячи з наступного:

Згідно зі змістом ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно вимог ст..176 та ст. 177 КПК України, законодавець дав вичерпний перелік загальних положень про запобіжні заходи та визначив мету і підстави їх застосування за наявності ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобовязаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобовязаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Під час обрання та продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1. 3. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_6 може: переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, підтверджується тим, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, за яке Кримінальним кодексом України передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, а відтак усвідомлюючи невідворотність настання покарання за вчинене діяння у разі визнання його винним, може переховуватися від суду з метою уникнення покарання.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, про підтвердження існування зазначеного ризику свідчить ряд інших факторів, а саме: характером особи її моральністю.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбачено ч.3 ст. 152 КК України.

На теперішній час ще триває судовий розгляд, досліджуються докази сторони обвинувачення та сторони захисту. Підстав для зміни кваліфікації на теперішній час відсутні.

Вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжує існувати, оскільки мати потерпілої є дружиною обвинуваченого, що може полегшити вплив обвинуваченого на потерпілу. Про наявність зазначеного ризику свідчить позиція потерпілої та її законних представників, які наполягають на запобіжному заході у виді тримання під вартою.

Дійсно, згідно з частиною 1статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачений статтею 177 КПК України.

При цьому, суд враховує вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, а також із вимогстатті 29 Конституції України, якими передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечитьКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. При цьому суд керується висновками рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Разом з тим, суд враховує, що ні тяжкість обвинувачення, ні серйозність покарання не є доказом наявності цих ризиків, на що неодноразово вказує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» тощо).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, однак застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що він, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Зазначене вище свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду. Оскільки на даний час по справі триває судовий розгляд, який потребує значного проміжку часу для його закінчення, судом вживаються всі необхідні дії для розгляду справи в розумні строки, та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загально - суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, що не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції від 04.11.1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При вирішенні питання щодо доцільності продовження обраного ОСОБА_8 запобіжного заходу та щодо можливості його зміни на більш м`який, суд враховує вимогист.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії».

ОСОБА_8 обвинувачується у скоєні тяжкого злочину, злочин щодо статевої свободи та статевої недоторканості особи, відносно особи, яка не досягла чотирнадцяти років. А усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та покарання, ОСОБА_8 може переховуватися від суду не зважаючи на існування у нього постійного міста проживання.

Щодо питання про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, суд вважає, що з огляду на встановлені судом ризики та особу ОСОБА_8 , відсутність осіб, які б могли за нього поручитися, виключає можливість виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5ст. 194 КПК Українита процесуальних рішень, і в сукупності з встановленими обставинами не дає підстав для застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави і домашнього арешту.

Отже, з метою запобігання ризиків, передбачених статтею 177 Кримінально-процесуального кодексу України, а саме запобігання спробам переховуватися від суду, та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 закінчується 29 січня 2024 року, приймаючи до уваги те, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що обраний обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити строком на шістдесят днів.

Заявлене захисником ОСОБА_8 клопотання про зміну запобіжного заходу суд відхиляє з вищевикладених підстав та наголошує, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів потерпілої особи. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Керуючись ст.ст. 183, 314, 315, 331, 371, 372 КПК України, суд

Ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів, до 23 березня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1