ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року

м. Київ

справа № 766/12874/17

провадження № 51-220км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001913, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 01 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 18вересня 2014 року і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання; відшкодування процесуальних витрат; речових доказів у кримінальному провадженні.

Постановлено вважати ОСОБА_7 таким, що відбув покарання, та звільнено його з-під варти в залі суду.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 23:00 23 травня 2017 року до 01:00 24 травня 2017 року, перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , з прямим умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, під час побутового конфлікту, що виник між ним і ОСОБА_8 , схопив правою рукою зі столу ніж та завдав ним одного удару в живіт ОСОБА_9 , яка намагалася залагодити виниклий конфлікт і стояла попереду ОСОБА_7 . Цим він спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення передньої стінки черевної порожнини без пошкодження внутрішніх органів, крововилив у м`які тканини по ходу ранового каналу, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 12 жовтня 2021 року залишив без змін вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 .

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, - ч. 2 ст. 121 КК, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як відзначає прокурор, сторона обвинувачення на обґрунтування своїх апеляційних вимог наводила конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом. Також зазначає, що прокурор, який брав участь у судовому засіданні апеляційного суду, заявляв клопотання про дослідження доказів апеляційним судом відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Так, прокурор в апеляційній скарзі стверджував, що саме в результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 потерпілій було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть, про що він вказував суду апеляційної інстанції. При цьому наголошував на висновках експертів від 12 червня 2017 року № 612, від 01 червня 2017 року № 61-МК, від 20 липня 2017 року № 32/612 та від 25 березня 2021 року № 24, відповідно до яких ОСОБА_10 мала колото-різане поранення передньої черевної стінки, котре проникло до черевної порожнини, без ушкоджень внутрішніх органів, що супроводжувалося розвитком фібринозного-гнійного перитоніту та ускладнилося інтоксикацією, що і стало причиною її смерті та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з колото-різаним пораненням.

За таких обставин прокурор вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є безпідставними та не ґрунтуються на доказах, належно перевірених в порядку, передбаченому ст. 404 КПК.

Сторона обвинувачення акцентує увагу на недотриманні судом апеляційної інстанції вимог статей 22, 23, 94, 95 КПК, який у ході розгляду справи не дослідив доказів та не дав їм відповідної оцінки.

Аналізуючи фактичні обставини провадження, Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» (далі - Правила), диспозицію норми ч. 2 ст. 121 КК, та висновок експерта від 25 березня 2021 року № 24, прокурор вважає, що можливе попередження смерті, обумовлене наданням своєчасної медичної допомоги, не є підставою для перекваліфікації діяння обвинуваченого з ч. 2 на ч. 1 ст. 121 КК, оскільки саме умисні злочинні дії ОСОБА_7 призвели до наслідку у виді смерті потерпілої.

Крім того, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції формально погодився з відповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та безпідставно врахував часткове визнання обставин вчиненого останнім кримінального правопорушення пом`якшуючою покарання обставиною.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги, навів аргументи щодо законності й обґрунтованості судових рішень.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до положень ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як установлено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких її визнано необґрунтованою.

Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 цих вимог не дотримався, оскільки суттєві доводи сторони обвинувачення щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність залишив без належної відповіді.

Як убачається з обвинувального акта, орган досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явив обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , міський суд дійшов висновку про невідповідність здійсненої органом досудового розслідування кваліфікації діяння обвинуваченого фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікував його діяння за ч. 1 ст. 121 КК.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах провадження докази, показання обвинуваченого та свідків, дійшов висновку про те, що фактично поведінка самої ОСОБА_9 , яка відмовилася від госпіталізації, сприяла настанню наслідків у виді смерті.

Не погодившись із такими висновками суду першої інстанції, прокурор оскаржив вирок в апеляційному порядку, серед іншого й через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтовану перекваліфікацію діяння засудженого. При цьому прокурор зазначав про те, що відповідно до висновку експерта від 25 березня 2021 року № 24 колото-різане поранення передньої черевної стінки, котре проникло до черевної порожнини, без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком фібринозно-гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, стало причиною смерті ОСОБА_9 та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з колото-різаним пораненням. Також указав на те, щоза висновками експертів від 12 червня 2017 року № 612, від 01 червня 2017 року № 61-МК, від 20 липня 2017 року № 32/612, від 25 березня 2021 року № 24, що підтверджено безпосередньо експертом ОСОБА_11 в суді, проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком фібринозно-гнійного перитоніту, ускладненого інтоксикацією, є неподільним, тобто саме ці дії, вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 , а наслідком цих дій є смерть потерпілої.

За результатами розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення Херсонський апеляційний суд ухвалою від 12 жовтня 2021 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишив без змін.

З висновками суду апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК за обставин, установлених під час кримінального провадження, колегія суддів касаційного суду не погоджується з огляду на таке.

Так, кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК настає у разі заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Для застосування ч. 2 ст. 121 КК обов`язковою і необхідною умовою є встановлення необхідного причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала.

Частина 2 ст. 121 КК може бути застосована і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку тощо.

Тяжкі тілесні ушкодження - це ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння або такі, що в клінічному перебігу через різні проміжки часу викликають явища, які загрожують життю і без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються або можуть закінчитися смертю.

При цьому попередження смерті, обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братися до уваги під час оцінки загрози життю за таких ушкоджень.

Загрозливий для життя стан - це стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що пройшов після їх заподіяння, отже перебуває з ними в прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, у день отримання ОСОБА_9 ножового поранення - за викликом 24 травня 2017 року о 01:39 карета швидкої допомоги здійснила виїзд за місцем проживання останньої, лікарі на місці обробили рану та запропонували подальшу госпіталізацію до медичного закладу для надання більш спеціалізованої медичної допомоги, на що ОСОБА_9 відмовилася. Про вказаний факт повідомили в судовому засіданні як свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які входили до складу бригади швидкої допомоги, так і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та сам обвинувачений ОСОБА_7 .

Надалі протягом того ж дня ОСОБА_9 не зверталася до медичного закладу за допомогою, наступний виклик з метою надання їй медичної допомоги був здійснений 25 травня 2017 року о 09:45, після прибуття на місце виклику бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги виявила ОСОБА_9 без ознак життя.

Перш за все, колегія суддів наголошує, що судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з КК, КПК і Правилами.

Так, відповідно до висновку експерта від 12 червня 2017 року № 612, на який посилаються суди, у потерпілої ОСОБА_9 виявлено проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів, крововиливи в м`які тканини по ходу раневого каналу, яке утворилося за 2,5 - 3 доби до настання смерті від дії колото-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав лезо і обух з нечітко виражених ребрами, з найбільшою шириною клинка до рівня занурення близько 23 мм. Вказане ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть потерпілої ОСОБА_9 настала від проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів, що супроводжувалося розвитком фібринозно - гнійного перитоніту і ускладнилося інтоксикацією.

Крім того, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 лютого 2021 року призначено комісійну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено такі запитання: 1. Чи можливе виокремлення проникаючого колото-різаного поранення від фібринозно-гнійного перитоніту, ускладненого інтоксикацією, як причин настання смерті потерпілої ОСОБА_9 ? 2. Що саме: проникаюче колото-різане поранення або ж фібринозно-гнійний перитоніт, ускладнений інтоксикацією, спричинило настання смерті потерпілої ОСОБА_9 ? 3. Якщо кожне окремо не могло само по собі спричинити смерть потерпілої ОСОБА_9 , то чи не обумовлено настання смерті останньої їх сукупністю? 4. Враховуючи характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, відсутність пошкоджень внутрішніх органів, а також наявність ускладнень (фібринозно-гнійний перитоніт, інтоксикація), чи могло надання ОСОБА_9 своєчасної (після нанесення поранення до розвитку ускладнень), спеціалізованої, кваліфікованої медичної допомоги зберегти її життя?

Згідно з висновком експерта від 25 березня 2021 року № 24, за результатами комісійної судово-медичної експертизи, у ОСОБА_9 мало місце колото-різане поранення передньої черевної стінки, котре проникло до черевної порожнини, без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалося розвитком фібринозно-гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, що і стало причиною смерті ОСОБА_9 та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з колото - різаним пораненням. Небезпека для життя не зменшується у зв`язку з швидкою можливістю надання медичної допомоги, такі ушкодження можуть бути отриманні і в умовах, коли неможливо надати швидко та кваліфіковано медичну допомогу (різна доступність до медичної допомоги, отримання тілесних ушкоджень в полі або інші обставини). «В той же час, не можливо виключити, що в разі надання медичної допомоги (своєчасної, спеціалізованої, висококваліфікованої медичної допомоги) такі ушкодження могли мати позитивні наслідки (збереження життя)».

Як убачається із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи сторони обвинувачення щодо кваліфікації діяння ОСОБА_7 , аналізував суб`єктивну сторону кримінального правопорушення та дійшов висновку про відсутність доказів того, що під час заподіяння колото-різаного поранення черевної стінки потерпілій, що проникло до черевної порожнини без ураження внутрішніх органів, обвинувачений міг усвідомлювати настання похідного наслідку від вчинення своїх дій, а саме розвиток перитоніту у потерпілої, що ускладнився інтоксикацією.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що питання з`ясування складу злочину, а саме його суб`єктивної сторони, наявності умислу в обвинуваченого на вчинення злочину, є компетенцією суду та не встановлюється виключно висновками судово-медичних експертиз і вони не мають переваги над іншими доказами, проте, по-перше, таке твердження суд здійснив без вказівки які це саме інші докази, по-друге, без урахування, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (первинний наслідок) і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідний наслідок). При цьому винуватий усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

З огляду на вказане, колегія суддів також зазначає, що хоча висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, однак підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Та відповідно до приписів ч. 10 ст. 101 КПК незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Херсонський апеляційний суд погодився з судом першої інстанції про те, що зібрані у провадженні докази безперечно не доводять наявності прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого та смертю ОСОБА_9 , а також з тим, що заподіяне тяжке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_9 не ушкодило внутрішніх органів та саме по собі не становило загрози її життю, однак без посилання на конкретні обставини цього провадження, відповідно до яких ОСОБА_7 схопив правою рукою зі столу ніж та завдав ним одного удару в живіт ОСОБА_9 , яка намагалася залагодити виниклий конфлікт і стояла попереду нього, а також без вмотивованої незгоди з висновком експерта від 25 березня 2021 року № 24, яким встановлено, що смерть потерпілої була безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_7 колото-різаного поранення передньої черевної сітки, котре проникло до черевної порожнини, без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком фібринозно-гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, й без урахування п.п. 2.1.2 Правил, відповідно до якого небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища (п.2.1.3 - перелік ушкоджень, що належать до небезпечних для життя) і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братися до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не містить належних та достатніх мотивів прийнятого ним рішення, що суперечить положенням ст. 419 КПК та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування міським судом закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації діяння ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК та, відповідно, призначеного покарання є передчасними.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора - задоволенню.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, безпосередньо, за наявності для цього передбачених у законі підстав, дослідити необхідні докази, проаналізувати й оцінити їх у сукупності, і, дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3