ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001850 від 24.05.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 11 жовтня 2023 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Мале Старосілля Смілянського району Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз: вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року за ч. 1 ст. 393, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 9 (дев`ять) місяців;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 11 жовтня 2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і за його вчинення призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під ватрою залишено без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено обчислювати з моменту його затримання, а саме з

ЄУНСС: 725/4900/23 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_8

НП: 11-кп/822/29/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

22 червня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 витрати на проведення експертизи у розмірі 717 гривень 00 копійок в дохід держави.

Вирішено долю речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за кваліфікуючою ознакою вчинено повторно та в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

Так, 23 травня 2023 року близько 12 год 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи біля магазину «Продукти» за адресою вул. Лук`яна Кобилиці, 122, м. Чернівці, діючи умисно, в умовах воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з корисливих мотивів, маючи на меті особисте збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вважаючи, що діє непомітно для сторонніх осіб, викрав велосипед марки «Crosser Gravel NORD 28», сіро-червоного кольору, вартість якого, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/126/23/4550-ТВ від 29.05.2023 року становить 1 0363 грн. 55 коп., та належить ОСОБА_9 .

В подальшому, використовуючи даний велосипед, з місця вчинення злочину ОСОБА_6 поїхав, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим своїми діями спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 1 0363 грн 55 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він не заперечуючи правової кваліфікації своїх дій та доведеності його вини у скоєному кримінальному правопорушенні, просить оскаржуваний вирок змінити, пом`якшивши призначене йому покарання та застосувати до нього вимоги ст. 69 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд при призначенні йому покарання не врахував, що він щиросердечно зізнався в скоєному злочині, співпрацював із слідством.

Зазначав, що він зрозумів свою провину та щиро кається у вчиненому.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг та заперечень не надходило.

Потерпілий ОСОБА_9 будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, до апеляційного суду не з`явився та не повідомив суд про поважність причин його неявки, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає подальшому судовому розгляду.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її з підстав, у ній зазначених, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти апеляційної скарги, вважавши вирок районного суду законним та обґрунтованим, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України в поданій апеляційній скарзі не заперечуються, таким чином колегія суддів не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження.

Крім цього, як було встановлено колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження, за згодою учасників процесу, у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, районним судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, в тому числі і обвинуваченому, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, з`ясовано, що учасникам процесу зрозумілий зміст ст. 349 КПК України та правові наслідки її застосування.

Обвинуваченим ОСОБА_6 оскаржується, зокрема, правильність призначеного йому покарання.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Твердження в апеляційній скарзі апелянта про можливість пом`якшення призначеного йому покарання, є неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу.

Суд виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням проти власності, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, те, що на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога обвинувачений по місцю реєстрації не перебуває, однак знаходився на стаціонарному лікуванні в Чернівецькому обласному наркологічному диспансері у період з 3 червня 2023 року по 5 червня 2023 року, а також те, що відсутні негативні характеристики щодо обвинуваченого з місця його проживання.

Обставинами, які у відповідності до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому, районним судом встановлено - щире каяття, активне сприяння в розкриттю злочину.

Обставиною, яка згідно ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченому, районним судом встановлено рецидив злочину.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 будучи умовно достроково звільненим від відбуття попереднього покарання у вигляді позбавлення волі (невідбута частина покарання становить 1 рік 5 місяців 18 днів), не зважаючи на обізнаність щодо правових наслідків повторного вчинення злочину, належних висновків для себе не зробив та через два місяці після звільнення вчинив новий умисний корисливий злочин, що на переконання суду свідчило про його схильність до вчинення суспільно-небезпечних діянь, при визначенні відповідного виду покарання прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства та покарання йому слід призначити в межах мінімальної санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано призначив покарання, у виді позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченого про пом`якшення покарання, судова колегія також виходить з позиції Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується, як джерело права.

Так, у справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його особу, який ніде не працює, відсутність у нього міцних соціальних зав`язків, спосіб вчинення злочину, кількість епізодів, відношення обвинуваченого до вчиненого, те, що завдану шкоду потерпілому обвинувачений не відшкодував, думку потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, про яке йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, колегія суддів зауважує, що приписи ст. 69 КК надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

На переконання апеляційного суду зазначені в апеляційній скарзі обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та вже були належним чином враховані районним судом, як при встановленні особи обвинуваченого, так і у своїй сукупності були взяті до уваги при призначенні обвинуваченому міри покарання, а тому не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання в апеляційній інстанції.

Призначення районним судом мінімального покарання за санкцією інкримінованої статті свідчить про врахування районним судом визнання вини обвинуваченим, віку, стану здоров`я, характеристики, однак ці обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного суду, не встановлено підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дана правова норма має змогу бути застосована.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 11 жовтня 2023 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя доповідач: Судді

____________ _______________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3