Провадження №11-кп/801/105/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia) в порядку спеціального судового провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2022 за № 0000082,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Хутора Великонаполовський Боковського району Ростовської області Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, робоча адреса: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 110 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 110 КК України, та призначено йому основне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна на користь держави України. Строк відбування основного покарання ОСОБА_8 ухвалено обраховувати з дня його затримання на виконання вироку. Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_8 в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України залишено без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.

Згідно з вироком 15.02.2022 депутат Державної Думи Федеральних зборів РФ ОСОБА_8 , будучи представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений ст. ст. 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що діє всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, порушує принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975, вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), за адресою: Російська Федерація, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, прийняв участь у засіданні Державної Думи Федеральних зборів РФ, де підтримав постанову із зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав. Зазначене рішення Державної Думи Федеральних зборів РФ було частиною злочинного плану, оскільки сам факт його існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою. Такі дії ОСОБА_8 призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 110 КК України як умисні дії, вчинені з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинені особою, яка є представником влади, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків.

Крім того, 22.02.2022 депутат Державної Думи Федеральних зборів РФ ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, будучи представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений ст. ст. 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що діє з іншими співучасниками всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, порушує принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975, вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), за адресою: Російська Федерація, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, прийняв участь у засіданні Державної Думи Федеральних зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецькою народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою. Зазначене рішення Державної Думи Федеральних зборів РФ було частиною злочинного плану, оскільки сам факт його існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою. Такі дії ОСОБА_8 призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 110 КК України як умисні дії, вчинені з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинені особою, яка є представником влади, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків.

Дане кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia) в порядку спеціального досудового та судового провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання та пом`якшити обвинуваченому покарання.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що призначене покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Зокрема, судом не було враховано вік обвинуваченого - 69 років, а також наявність тоталітарного режиму в Російській Федерації, неможливість депутатів діяти в протиріччя режиму.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, з підстав наведених у ній, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Зокрема, в газеті Урядовий Кур`єр від 08.12.2023 № 246, сторінка 12 та від 25.01.2024 № 18, сторінка 12 були опубліковані оголошення про виклик обвинуваченого, а також відповідні оголошення були опубліковані на офіційному веб-сайті Судової влади. За таких обставин, захисник ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_6 не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги захисника в відсутність обвинуваченого ОСОБА_8 .

Мотиви і висновки суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Перевіряючи рішення суду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є безпідставними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Пунктом першим Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував позицію сторони обвинувачення щодо виду та розміру покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого, висловлене у ЗМІ та зафіксоване у протоколах огляду, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а також поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій, відсутність обставин, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, відповідно ст.67 КК України обтяжують покарання, та дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без реального відбування покарання.

Таким чином, застосування від імені держави до обвинуваченого ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при ухваленні вироку.

Правових підстав вважати призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Окрім того, колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що судом не було враховано вік обвинуваченого - 69 років, а також наявність тоталітарного режиму в Російській Федерації, неможливість депутатів діяти в протиріччя режиму, оскільки обвинувачений міг залишити територію Російської Федерації, як це зробили деякі державні чиновники, і таким чином продемонстрували свою незгоду з політичним курсом правлячої верхівки РФ тощо.

До того ж, ОСОБА_8 , будучи депутатом Держдуми значний період часу, тобто представником вищого законодавчого органу своєї країни, не міг не усвідомлювати та не розуміти очевидних наслідків своїх дій під час голосування 15.02.2022 та 22.02.2022, а також наслідків висловлення своєї позиції в інтернет-публікаціях.

Більше того, обвинувачений як депутат не міг не знати про базові принципи міжнародного права, які були встановленні після закінчення Другої світової війни, а саме: добросовісного виконання міжнародних зобов`язань, непорушності державних кордонів, поваги до правосуб`єктності інших держав, територіальної рівності та цілісності держав тощо. Зрештою ОСОБА_8 , маючи значний політичний досвід, не міг не усвідомлювати того, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами, які також були визнані РФ. Відповідно обвинувачений ОСОБА_8 також повинен був знати і достовірно знав про укладення та ратифікацію РФ 22 квітня 2004 року Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, яким визнано та демарковано кордон між Україною та РФ.

Разом з тим, вказане не стало для обвинуваченого ОСОБА_8 підставою для утримання від голосування 15.02.2022, 22.02.2022 та утримання від підтвердження своєї позиції в інтернет-публікаціях, спрямованих на незаконну зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, яка призвела до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

За таких обставин, доводи захисника обвинуваченого про наявність тоталітарного режиму в Російській Федерації та неможливість депутатів діяти в протиріччя режиму колегія суддів розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Зрештою, перевіривши всі обставини, які мають значення при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у межах санкції ч.3 ст. 110 КК України з конфіскацією усього належного йому майна на праві власності належним чином умотивоване та обґрунтоване, відповідає принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, для того, щоб пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну або скасування вироку суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 297-1, ч.ч. 3, 4 ст. 323, 404, 405, 407, 418, 419, 426, 532, 615 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2023 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст.110 КК України залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Інформацію про ухвалення ухвали опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4