Номер провадження: 11-кп/813/2459/23
Справа № 521/2009/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та платформою «EasyCon» за участі захисника ОСОБА_9 , виділені матеріали кримінального провадження №0000012 від 06.01.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.10.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, одруженого, маючого на утримані двох неповнолітніх дітей 2008, 2016 років народження, із вищою освітою, останнє місце роботи ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» на посаді заступника начальника СІЗО, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

встановив:

На розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000012 від 06.01.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Ухвалою місцевого суду від 26.10.2023 року задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 у виді тримання під вартою, строком до 24.12.2023 року, без визначення застави.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на продовження існування раніше встановлених ризиків, які були підставою для застосування до ОСОБА_10 найсуворішого запобіжного заходу, врахував особу обвинуваченого та пославшись на тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину і дані, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку що на теперішній час продовжують існувати підстави для утримання ОСОБА_10 під вартою. Підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу ОСОБА_10 , судом не встановлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує про відсутність ризиків, а також зазначає наступне:

-прокурором не надано в порушення ч. 5 ст. 132 КПК України жодних доказів на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, враховуючи, обставини справи, особу ОСОБА_10 , а також те, що ризики вказані прокурором є абстрактними, а не реальними, суд першої інстанції необґрунтовано не визначив ОСОБА_10 суму застави;

-виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення зазначеного в обвинувальному акті не відповідає дійсності оскільки, окупанти застосовували до ОСОБА_10 фізичне та психологічне насилля, кожного разу погрожували ОСОБА_10 , що якщо він буде намагатися втекти, то на всіх блок - постах є його дані та його із сім`єю розстріляють, з огляду на що останній погодився залишитися працювати й надалі, однак він нічого не робив, лише був присутній на території СІЗО, переважний час знаходився на подвір`ї, бо навіть свого місця в будівлі не мав. За вказаним фактом відомості внесеного до ЄРДР, в якому ОСОБА_10 поряд з іншими особами, як піддавались насиллю, є потерпілим у кримінальному провадженні. А тому такі дії, що інкримінуються ОСОБА_10 , на думку захисника відповідно до ч.1 ст.40 КК України є безумовною підставою невизнання такого діяння як злочину;

-судом не було зазначено, які саме ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України існують і не зменшилися, суд обмежився загальною вказівкою на норму та не маючи жодного доданого до клопотання доказу на підтвердження наявності ризиків, фактично перебрав на себе функцію сторони обвинувачення;

-на час затримання ОСОБА_10 перебував у м. Херсон не дивлячись на те, що окупаційні війська РФ вже на той час залишили місто, однак жодних дій до переховування не вчиняв та продовжував виконувати свої обов`язки відповідно до правил внутрішнього розпорядку;

-прокурором не надано будь - яких заяв, повідомлень чи допитів від свідків у даному кримінальному провадження про те, що ОСОБА_10 якимось чином самостійно чи через інших осіб здійснював на них вплив;

-ризик вчинити інше кримінальне правопорушення відсутній, оскільки ОСОБА_10 раніше не судимий, а у вказаному кримінальному провадження його вину не встановлено обвинувальним вироком суду, він сприяв органу досудового розслідування; будучи працівником ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» не мав обов`язку, відповідно до правил внутрішнього розпорядку, покидати місце роботи, своїх підлеглих та ув`язнених із метою недопущення їх втечі та не покинув м. Херсон і в той час, коли на почату листопада 2022 року окупаційні війська РФ його залишили;

-тяжкість можливого злочину, який на думку захисника не доведений прокурором, не може сама по собі бути виправданням тривалих період тримання під вартою, крім того, даний час досліджено всі письмові матеріали кримінального провадження, де не встановлено жодного доказу на доведення вини ОСОБА_10 ; допитано двох свідків, які не повідомляли про те, що ОСОБА_10 на них впливав, а один зі свідків повідомив, що також працював під керівництвом окупантів з червня 2022 року, оскільки йому погрожували, однак щодо нього відомості до ЄРДР не внесені;

- ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, родину (дружину та двох малолітніх дітей), має добру репутацію за місцем мешкання та роботи; постійне місце роботи, оскільки не звільнений із ДУ «Херсонський слідчий ізолятор», за місцем роботи характеризується виключно з позитивного боку.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не заявляв клопотання про здійснення розгляду за його участю.

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду надала заперечення, в яких послалась на те, що ризики переховування від суду, а також вчинення інших злочинів, оскільки за час перебування у співпраці з окупаційною владою ОСОБА_10 набув паспорту громадянина РФ, може мати зв`язки з окупантами, що на теперішній час перебувають на окупованих територіях, а також не виявив власного бажання щодо викриття своїх дій під час окупації м. Херсону, а наявність кримінального провадження, в якому його було визнано потерпілим, має бути перевірена, та може бути лише позицією захисту від майбутнього покарання за вчинення кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, яка просила задовольнити апеляційну скаргу; прокурорів, які заперечували проти задоволення скарги захисника; перевіривши виділені матеріали, які надійшли із суду першої інстанції; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 , обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, що карається до довічного позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_10 у разі визнання його винуватими, а також продовження існування ризиків, які були підставою для застосування до останнього найсуворішого запобіжного заходу.

Посилання захисника на те, що прокурором у порушення вимог КПК України не було долучено до клопотання доказів щодо наявності ризиків, колегія суддів визнає необґрунтованими оскільки клопотання містить відповідні посилання на необхідність продовження строку дії запобіжного заходу.

Доводи захисника про те, що суд не конкретизував, які саме ризики продовжують існувати, апеляційний суд вважає таким, що не вказує на грубе порушення, оскільки саме цим судом здійснюється судовий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого засідання, в якому вирішувалось питання щодо наявності ризиків, які давали суду підстави вважати за необхідне застосувати до ОСОБА_10 найсуворіший запобіжний захід. Враховуючи факт розгляду судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , з огляду на проведений судовий розгляд та досліджені докази, суд дійшов висновку, що ті ризики, які існувати на початку, продовжують існувати.

Судом першої інстанції вірно враховано положення п.1 ч.4 ст.183 КПК, якими регламентовано право суду не визначати розмір застави.

Апеляційний суд зазначає, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета - дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги доводи захисника з приводу наявності кримінального провадження, в якому ОСОБА_10 є потерпілим за фактом жорстокого поводження до нього з боку військовослужбовців РФ, однак вказані обставини є предметом дослідження в іншому кримінальному провадженні та потребують додаткової ретельної перевірки та прийняття відповідного рішення.

Апеляційний суд приймає доводи сторони обвинувачення з приводу того, що ОСОБА_10 після звільнення м. Херсона самостійно не з`явився до правоохоронних органів та не повідомив про обставини його співпраці з ворогом, що є фактом, який не спростований стороною захисту у судовому засіданні, зважаючи на що може підтверджувати доводи прокурора з приводу не зникнення ризику можливого переховування від суду у разі звільнення його з під варти, та подальшого продовження протиправної діяльності перебуваючи у співпраці з ворогом, який на теперішній час знаходиться на незначній відстані від м. Херсона.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 , а також існування ризиків переховування останніх від суду, та можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого його злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, враховуючи воєнний стан.

Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу: він непрацевлаштований, оскільки звільнений з ДУ «Херсонський слідчий ізолятор»; обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, який пов`язаний з умисними діями та переходом на бік ворога в період збройного конфлікту та зазначені дії вчинені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, що паплюжать надані йому повноваження Державною Україна та працівника правоохоронного органу України; можуть викликати сумніви у населення щодо відданості своїй праці працівників органів державної влади та обґрунтованих сумнівів у патріотичності та служінню народові України, що підриває авторитет серед населення, а тому колегія суддів вважає, що на теперішній час, з огляду на нехтування законами та Конституцією України, обвинувачений може знехтувати ними й у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, а такі дії можуть викликати справжній негативний суспільний резонанс та уявлення безкарності можливого покарання, що в даному випадку превалюють на правом особи на свободу.

Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може продовжувати здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а останній або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Сторона обвинувачення повідомила апеляційному суду, що на теперішній час місцевим судом досліджені письмові докази, залишилось допитати чотирьох свідків з двадцяти восьми, при цьому судові засідання не затягуються та проводяться кожні два тижні, що на переконання апеляційного суду, з огляду на положення ст.28 КПК не можна розглядати як недотримання розумності строку кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.10.2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в кримінальному провадженні №0000012 від 06.01.2023 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4