ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 619/1994/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1448/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 02 08 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колодязне Дворічанського району Харківської області, розлученого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, непрацюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 135, ч.3 ст. 286-1 КК України з призначенням покарання:

-за ч.3 ст. 286-1 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 (сім років);

-за ч.1 ст. 135 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 (сім) років.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 17 03 2023 року, приблизно о 18-15 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «ЗАЗ 110206» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , порушуючи вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України та рухаючись по автодорозі в напрямку від с. Польова до с. Дворічний кут Харківського району Харківської області, на відстані близько 735 м від с. Польова Харківського району Харківської області, водій ОСОБА_7 , діючи необережно, грубо порушив вимоги п.п. 12.3 та 19.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), згідно з якими.

Так, ОСОБА_7 , керуючи вказаним транспортним засобом, при засліпленні фарами зустрічного транспортного засобу і виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався в попутному з автомобілем «ЗАЗ 110206» напрямку по проїзній частині дороги у невстановленому місці, та якого ОСОБА_7 об`єктивно був здатний виявити.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи 12-17/48-Дт/2023 від 14 04 2023 року, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події потерпілому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинено крововилив у м`які покрови голови в тім`яній області посередині, та в проекції центру потиличного горба; крововиливи під м`якими мозковими оболонками по полюсам обох лобових долей, з переходом на їх базальні поверхні, а також в обох скроневих долях з переходом на їх базальні поверхні; точкові крововиливи у тканину головного мозку в лобових і потиличних долях; виливи крові у шлуночки мозку; лінійний перелом потиличної кістки, з переходом на основу черепу, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень; багатоуламковий перелом великогомілкової та малогомілкової кісток в нижній третині та зовнішньої і внутрішньої кісточок гомілково-ступного суглобу з незначним зміщенням уламків наперед, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Причиною смерті ОСОБА_11 стало гостре порушення мозкового кровообігу, як смертельне ускладнення вказаної закритої черепно-мозкової травми, що має прямий наслідковий зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-23/6495-ІТ 17.04.2023, дії водія автомобіля «ЗАЗ 110206» р.н.: НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , не відповідали вимогам п.п. 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху України та знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події.

Крім того, 17 03 2023 року, приблизно о 18-15 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ЗАЗ 110206» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі на відстані близько 735 м від с. Польова Харківського району Харківської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 . Після чого, суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_11 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людині, що перебуває у небезпечному для життя стані та маючи можливість надати таку допомогу, ОСОБА_7 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, свідомо залишивши пішохода ОСОБА_11 в небезпечному для життя становищі.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 та за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги ОСОБА_11 , який перебував у небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання шляхом його пом`якшення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене йому покарання є занадто суворим, оскільки він визнав свою провину у скоєному, у чому щиро кається, активно сприяв у розкритті злочину, має поганий стан здоров`я та є єдиним опікуном батьків похилого віку.

Крім того, вказує, що цивільною позов потерпілою заявлено не було.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор та потерпіла не вбачали підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та потерпілої, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення йому покарання, то колегія суддів зазначає, що, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, тяжкі наслідки, які настали у результаті їх вчинення, особу винного, який хоча раніше і не судимий, проте кримінальні правопорушення вчинив у стані алкогольного сп`яніння. До того ж вивченням даних про особу ОСОБА_7 суд встановив, що останній перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2009 рокі з діагнозом: синдром алкогольної залежності F10/20 та перебуває на обліку у лікаря психіатра з 1980 року з діагнозом: легка розумова відсталість F70/0, за місцем проживання ОСОБА_7 має негативні характеристики.

Крім того, судом першої інстанції було враховано також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.

При цьому, обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання судом визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані наркотичного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначені обвинуваченому покарання не є найтяжчими, що передбачені санкціями інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 наголошує на наявності обставин, що можна визнати пом`якшуючими при призначенні йому покарання, вказуючи при цьому на його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, такі обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставинами, що його пом`якшують. Наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений, як на підставу пом`якшення покарання посилається також на відсутність у нього судимостей, наявності батьків похилого віку та наявності у нього певних захворювань, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкціями інкримінованих йому статей.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення йому саме такого покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення покарання саме у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 років, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень - є неможливим, а його пом`якшення не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що більш м`яке покарання у даному випадку не буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку в частині пом`якшення покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 02 08 2023 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4