У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4771/23

№ 1-кп/183/837/24

13 лютого 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості по якому внесені 22.01.2023 року до ЄРДР за № 0000100, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 посилаючись на те, що ОСОБА_3 підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені вказаних кримінальних правопорушеннях підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року застосовано до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 травня 2023 року включно.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2023 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року, якою застосовано до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, залишено без змін.

Слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та суддями Дніпровського апеляційного суду визнано підозру пред`явлену ОСОБА_3 обґрунтованою, а ризики заявлені стороною обвинувачення наявними, а саме те, що знаходячись на волі підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14.02.2024 року.

З моменту обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу ризики, які були підставою для прийняття такого рішення, не зменшилися та продовжують існувати. Так, на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим є необхідність у продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .

Про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 будучи раніше судимим за вчинення аналогічного злочину та будучи звільненим умовно-достроково вчинив тяжкий злочин після вчинення якого покинув місце пригоди на транспортному засобі та розуміє тяжкість та невідворотність покарання. Також ОСОБА_3 усвідомлює, що він підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, у результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років. Так, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, підозрюваний ОСОБА_3 усвідомлює невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення та з метою уникнення відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, тому, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян - як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Зазначені обставини свідчать про неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, з метою запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_3 , переховуватись від суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, останньому необхідно продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху та враховуючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження, керуючись вимогами ст. ст. 36, 131, 132, 176 - 178, 183, 184 КПК України, прокурор просить клопотання задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 просила відмовити в задоволені клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обґрунтовуючи тим, що на даний час відсутні, передбачені законом підстави для задоволення даного клопотання відносно ОСОБА_3 ..

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку захисника.

Представник потерпілої та потерпіла підтримали клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_3 суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до клопотання прокурора, під час досудового розслідування встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, з метою подальшого виконання можливого винесеного відносно нього обвинувального вироку за вчинення вищевказаного злочину вбачається ризик того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, на даний час підозрюється у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, ОСОБА_3 розуміє, що у разі визнання його судом винуватим у вчиненні вказаних злочинів в результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років, тому існує реальна можливість переховування останнього від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від покарання.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян - як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваної, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Аналізуючи вищевикладене, вислухавши думку учасників процесу, кожного окремо, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Також захисником ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово, мотивуючи тим, що на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 ..

Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, …має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Право на свободу та особисту недоторканість має найважливіше значення в «демократичному суспільстві» за змістом Конвенції (MedvedyevandOthers v. France (Медвєдєв та інші проти Франції) [ВП], § 76; Ladent v. Poland (Ладент проти Польщі), № 11036/03, § 45, 18 березня 2008 року). Принаймні, на початковому етапі існування обґрунтованої підозри може виправдати тримання під вартою, але настає момент, коли цього вже не достатньо. Питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінене абстрактно, але повинне оцінюватися в кожному конкретному випадку відповідно до його особливостей (McKay v. theUnitedKingdom (Маккей проти Сполученого Королівства) [ВП], §§ 41-45; Bykov v. Russia (Биков проти Росії) [ВП], §§ 61-64; Idalov v. Russia (Ідалов проти Росії) [ВП], §§ 139- 141).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу… Слідчий суддя… зобов`язаний розглянути клопотання… згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу…;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Сторона захисту вважає, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не містять даних, що підтверджують наявність «розумної підозри» в тому, що він причетний до вчинення «правопорушення» в розумінні ст. 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини «розумність» підозри, на якій повинен ґрунтуватися арешт, складає істотну частину гарантії від свавільного арешту і затримання, передбачених в статті 5 § 1 (с) Конвенції (див. справу "Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom", заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32).

«Розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину, про який йде мова в статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин чи відомостей, які б впевнили неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (див. справу "Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom", заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32; "Labita v. Italy ", заява № 26772/95, рішення від 6 квітня 2000 р., п.155; "O'Hara v. The United Kingdom", заява № 37555/97, рішення від 16 жовтня 2001 р., п. 34).

Під час задоволення попередніх клопотань прокурора про продовження строку тримання під вартою, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області приходив до висновку про те, що ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

Однак, сторона захисту вважає, що після допиту свідків та дослідження судом матеріалів кримінального провадження, які були долучені прокурором та якими сторона обвинувачення обґрунтовує вину ОСОБА_3 у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вбачається відсутність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, судом був допитаний головний свідок обвинувачення - ОСОБА_10 , єдиний свідок, який під час досудового слідства вказував, що саме ОСОБА_3 знаходився за кермом його автомобіля в момент ДТП. Під час допиту ОСОБА_10 було встановлено істотні протиріччя у його показаннях та відмінність його показань, наданих у суді від показань, які він надавав на досудовому слідстві. Вважаю, що показання свідка ОСОБА_10 взагалі не можуть прийматися судом як належний доказ, оскільки ОСОБА_10 , який є власником автомобіля, в момент ДТП також перебував в автомобілі, був в стані сильного алкогольного сп`яніння та, за версією сторони захисту, саме він перебував за кермом автомобіля, а отже ОСОБА_10 є зацікавленою особою та всіляко намагається уникнути кримінальної відповідальності.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив, що він є родичем загиблої ОСОБА_12 , а саме - він її племінник. Він не був очевидцем ДТП, бачив лише наслідки ДТП, оскільки проїжджав повз місце ДТП.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що в день ДТП він разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_10 вживав алкогольні напої дома у ОСОБА_3 та поїхав від нього приблизно о 16 год. Очевидцем ДТП не був, про ДТП дізнався від своєї дружини.

Свідок ОСОБА_14 надаючи свої показання зазначив, що 22.01.2023 року перебуваючи у подвір`ї свого будинку, вийшов на вулицю за дровами та побачив біля свого гаража автомобіль «ВАЗ 2109», в якому було розбите скло. В гаражі знаходилися ОСОБА_3 та ОСОБА_10 . Вони йому нічого не пояснювали. Хто був за кермом автомобіля - не бачив. Очевидцем ДТП не був.

Свідок ОСОБА_15 також очевидцем ДТП не був. У березні 2023 року приблизно о 15 год. бачив ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та ОСОБА_13 біля магазина «Велике Пузо».

Отже, усі допитані в судовому засіданні свідки не були очевидцями ДТП та не можуть повідомити судові обставин вчинення кримінального правопорушення та вказати на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення. Тобто, жоден з допитаних свідків не може підтвердити факту перебування ОСОБА_3 за кермом.

При цьому, письмові докази, що подані прокурором до матеріалів справи також не містять інформацію про водія автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент ДТП, в тому числі й переглянутий у минулому судовому засіданні відеозапис « ОСОБА_16 », що міститься на компакт-диску DVD-R (т. 2 а.с. 15), з якого вбачається, що невідомий автомобіль зупинився біля двору будинку, з автомобіля вибіг чоловік, щось кричав, добігши до воріт подвір`я, чоловік повернувся до автомобіля, після чого автомобіль продовжив свій рух. При цьому, з відеозапису не можна зрозуміти який саме автомобіль зупинився на дорозі перед будинком, на якому знаходилася камера відеоспостереження, не можна розгледіти державні номерні знаки автомобіля та не можна ідентифікувати особу, яка вибігала з автомобіля. Крім того, на відео не зафіксований сам момент ДТП.

Не дивлячись на ту обставину, що даний відеозапис є неінформативним, тобто не дає змогу ідентифікувати ані автомобіль, що зупинився на дорозі, ані особу, яка вибігала з автомобіля, та будь-яким чином стверджувати про причетність автомобіля та особи, зафіксованих на відеозаписі, до ДТП, в якій загинула ОСОБА_17 , сторона обвинувачення ґрунтує на даному відеозаписі обвинувачення ОСОБА_3 . Вказане свідчить про те, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_3 побудоване на припущеннях, що є грубим порушенням вимог ст. 62 Конституції України, згідно якої, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вину ОСОБА_3 сторона обвинувачення також обґрунтовує протоколом обшуку автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 27.01.2023 року (т. 1 а.с. 225-229), за результатами проведення якого було вилучено фрагмент тканини - виріз з чохла водійського сидіння зі слідами РБК.

Фрагменти даної тканини були надані до КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» для проведення судово-медичної експертизи фрагменту тканини.

Згідно висновку експерта № 403/565-БД КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 02.03.2023 року встановлено, що невиключена можливість походження крові у зазначеному об`єкті (фрагменті тканини) від ОСОБА_3 , як і не виключена можливість суміші його крові з кров`ю ОСОБА_10 .

Звертає на себе увагу та обставина, що під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомляв про те, що між ним та ОСОБА_3 безпосередньо перед тим, як вони сіли в машину, виникла суперечка та бійка, після якої у ОСОБА_10 була поранена права рука, а отже висновок експерта № 403/565-БД про можливість суміші крові ОСОБА_18 з кров`ю ОСОБА_10 узгоджується з показаннями, наданими свідком ОСОБА_10 .

З огляду на наведене вбачається, що висновок експерта № 403/565-БД КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 02.03.2023 року не містить прямого твердження, що вилучений фрагмент тканини - виріз з чохла водійського сидіння зі слідами РБК, містить кров ОСОБА_3 .

В якості доказу, що, на думку сторони обвинувачення, підтверджує вину ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, прокурором надано суду Висновок експерта щодо обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди від 30.02.2023 року № СЕ-19/104-23/6480-ІТ (т. 2 а.с. 45-47).

Згідно висновків даної експертизи «в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.1., 12.4, 12.9(б) ПДР України». При цьому, в мотивувальній частині висновку експертизи, експерт зазначає - «Оскільки водій автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 у заданій дорожній обстановці обрав швидкість руху транспортного засобу, за якої він втратив контроль над керуванням ТЗ, в наслідок чого виїхав на праве узбіччя та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_19 , то водій ОСОБА_3 при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.12.1 ПДР, що з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з даною ДТП. Порушення п.п. 12.4 та 12.9 (б) ПДР - не знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП».

Отже, експертизою встановлено, що причиною ДТП стало порушення водієм автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вимог п.12.1 ПДР - перевищення швидкості руху. При цьому, до таких висновків експерт прийшов без проведення необхідних досліджень, розрахунків та без зазначення методики, згідно якої дана експертиза ним була проведена.

В той же час, як вбачається з вступної частини експертизи обставини справи та вихідні дані для проведення експертизи були взяті судовим експертом з постанови про призначення судової експертизи. В тому числі, й швидкість руху автомобіля (80 км/год) та особа водія ( ОСОБА_3 ) цього автомобіля. Будь-які інші докази, що містилися в матеріалах кримінального провадження на час проведення експертизи, не містили інформацію про швидкість руху автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та особу водія цього автомобіля, оскільки очевидців ДТП не було, відеофіксації руху автомобіля до ДТП, в момент ДТП, після ДТП, матеріали кримінального провадження не містили та не містять і на даний момент. Єдина особа, яка надавала свідчення щодо швидкості руху автомобіля до ДТП - ОСОБА_10 , однак, ані під час допиту його в якості свідка на досудовому розслідуванні, ані під час його допиту у суді, він не надав показання щодо швидкості автомобіля - 80 км/год. Лише під час проведення за участю свідка ОСОБА_10 слідчого експерименту, ним в котрий раз були змінені показання та він зазначив, що швидкість автомобіля до наїзду на пішохода складала 80 км/год. Також, такі вихідні дані, надані експерту для проведення експертизи, як видимість елементів проїзної частини, видимість пішохода в умовах ДТП, також слідчим взяті саме з протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_10 .

При цьому, звертаю увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_10 в момент ДТП був у стані сильного алкогольного сп`яніння, а отже не міг адекватно сприймати реальність, що виключає можливість надання ним точних даних про швидкість автомобіля, видимість пішохода та елементів проїзної частини. Крім того, у ОСОБА_10 є всі підстави обмовляти ОСОБА_3 , з метою уникнути відповідальності, а тому виключно його показання не могли бути вихідними даними для проведення експертизи обставин і механізму ДТП.

Отже, вбачається, що висновок експерта від 30.02.2023 року № СЕ-19/104-23/6480-ІТ був виготовлений на підставі вихідних даних, які надані слідчим у постанові про призначення експертизи, які не підтверджені жодними доказами, окрім показань заінтересованої особи - ОСОБА_10 , у певному вирішенні справи, а саме - не притягнення його самого до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що висновок експерта виготовлений на підставі непідтверджених, сумнівних вихідних даних та суперечать іншим матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності, повноті, об`єктивності та неупередженості.

З урахуванням вищенаведеного, Висновок експерта від 30.02.2023 року № СЕ-19/104-23/6480-ІТ не є достовірним, належним та допустимим доказом, оскільки ґрунтується на сумнівних вихідних даних та припущеннях, що не може свідчити про обґрунтованість підозри ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Отже, докази, надані стороною обвинувачення в якості обґрунтування доведеності вини ОСОБА_3 під час обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які долучені до матеріалів справи та були досліджені судом, в своїй сукупності, при їх належній оцінці не свідчать про наявність «розумної підозри», того, що саме ОСОБА_3 керував автомобілем «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що свідчить про відсутність «обґрунтованої підозри» у вчиненні ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Продовжуючи ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в своїй ухвалі від 18 грудня 2023 року, прийшов до висновку про існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 5. ч. 1 ст. 177 КПК України

Сторона захисту вважає, що на даний час обставини, які враховувалися слідчим суддею та судом змінилися, в матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_3 відсутні докази, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а саме того, що він має намір чи вчиняв спроби переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, та наразі відсутні обставини, які б виправдовували подальше тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_3 , про що свідчить наступне.

Ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду обґрунтовано суворістю покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною та тим, що ОСОБА_3 раніше притягався до кримінальної відповідальності, а отже може переховуватися від слідства. Однак, звертаю увагу суду, що ОСОБА_3 , перебуваючи на свободі, не переховувався від слідства, на першу вимогу слідчого та слідчого судді прибував для проведення слідчих та процесуальних дій. Тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд. Крім того, даний ризик нівелюється тим, що наразі в Україні діє Військовий стан, що виключає можливість виїзду ОСОБА_3 за кордон та навіть в інше місто (область).

Зазначені обставини в сукупності об`єктивно свідчать про те, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_3 не буде вчиняти спроб втечі.

Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

В той же час, з матеріалів кримінального провадження, що вже досліджені судом, вбачається, що вони не містять жодного доказу, який би свідчив про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. Досліджені судом докази ставлять під сумнів обґрунтованість підозри, яка враховувалася слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_3 , та під час проводження запобіжного заходу в подальшому під час розгляду справи у суді.

Так, в рішенні ЄСПЛ рішення «Мамедова проти Росії» Суд зазначив «Суд повторює, що збереження обґрунтованої підозри стосовно того, що заарештована особа вчинила злочин, є умовою sine qua non законності подовження строку її тримання під вартою. Проте через певний час однієї цієї умови вже недостатньо. У таких випадках Суд повинен встановити, чи подальше позбавлення волі було вмотивоване іншими підставами, наведеними судовими органами. Якщо такі підстави були «істотними» і «достатніми»,

«Розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (див. рішення у справі «Летельє проти Франції» (Letellier v. France) від 26 червня 1991 року, Серія A, № 207, п. 51; також див. справи «Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia) від 8 лютого 2005 року, № 45100/98, п. 102; «Гораль проти Польщі» (Goral v. Poland) від 30 жовтня 2003 року, № 38654/97, п. 68; «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria) від 26 липня 2001 року, № 33977/96, п. 81).».

В даному ж рішенні вказано «суд підкреслює, що пункт 3 статті 5 Конвенції зобов`язує органи влади при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого з-під варти або подовження строку тримання під вартою розглянути можливість застосування альтернативних заходів забезпечення участі обвинувачуваного в судовому розгляді».

Особливість рішення про тримання під вартою (як і будь-якого рішення про застосування тимчасових заходів) полягає в тому, що з часом його легітимність зменшується і наближається до нуля, що вимагає періодичного перегляду обґрунтованості тимчасового заходу. Установлений строк чинності рішення є відображенням цієї закономірності.

Прокурор у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу в черговий раз не обґрунтував в чому конкретно полягають ризики на даному етапі та не надав доказів на підтвердження ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Згідно з п.3 ст.5 Конвенції зі збігом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою.

Отже, посилання прокурора на попередні рішення про обрання та продовження запобіжного заходу, як на підставу залишення ОСОБА_3 під вартою, якраз і є порушення ст.5 Конвенції.

Загалом можна зробити висновок, що при визначенні ризику втечі треба детально досліджувати всі наведені обставини, враховувати наявність або відсутність фактів, які мають значення. І найголовніше, що рішення суду має містити логічне обґрунтування з посиланням на доказову базу, що давало би можливість усім зацікавленим особам зрозуміти підстави і вагомість встановлення судом ризиків недобросовісної поведінки особи. В той же час, обов`язок надання суду доказової бази існування ризиків, законом покладено саме на прокурора, який вкотре, таких доказів не надав.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), 12 грудня 1991, Серії A № 225 , § 40).

Щодо тверджень прокурора про наявність ризику вчинення ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення за умов не перебування ізольованим від суспільства в межах запобіжного заходу слід звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні неумисного, необережного кримінального правопорушення.

В якості доводів необхідності продовжити запобіжний захід ОСОБА_3 , суд у своїй ухвалі від 01 листопада 2023 року зазначив, що ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян.

З огляду на такі висновки суду, вважаю за необхідне зазначити, що запобігти можливості ОСОБА_3 керувати транспортним засобом, можливо і шляхом застосування менш тяжкого запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту.

А тому, не можна стверджувати про неможливість запобігти ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, застосувавши до мого підзахисного будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Наведене свідчить про те, що обставини, які враховувалися слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська під час вирішення питання щодо обрання відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу та які в подальшому враховувалися суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області змінилися та встановлені ризики істотно зменшилися, що свідчить про те, що подальше тримання ОСОБА_3 під вартою не буде переслідувати легітимну мету та буде мати ознаки свавільності в розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. А запобігання встановлених ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України можливе шляхом застосування більш м`якого, не пов`язаного із позбавленням волі запобіжного заходу.

Щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам. Відповідно до ст. 183 ч.1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, суворість можливого вироку та тяжкість обвинувачення не можуть самі по собі виправдовувати тримання особи під вартою, а наявність підстав для позбавлення особи волі повинна оцінюватися з врахуванням ряду інших відповідних факторів (наприклад, рішення у справах «Панченко проти Росії» від 08 лютого 2005 р., заява № 45100, п.99, «Кляхін проти Росії» (Klyakhin v. Russia), №46082/99, від 30 листопада 2004 р., п. 65).

Згідно зі ст. 178 ч. 1 п.п. 3-6, 8, 9 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного.

Відомості про особу ОСОБА_3 свідчать про міцність соціальних зв`язків підозрюваного у місці його постійного проживання, він тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд, має постійне місце роботи, активну життєву позицію - є учасником бойових дій. З місця проживання характеризується позитивно, що підтверджується характеризуючими матеріалами, що вже містяться в матеріалах справи.

Отже, наведені відомості свідчать про те, що досягнення мети застосування запобіжного заходу можливе шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, наприклад, у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації та проживання.

Окремо звертаю Вашу увагу на те, що чинним Кримінальним процесуальним кодексом України тягар доведення існування підстав для тримання обвинуваченого під вартою покладається саме на сторону обвинувачення. Іншими словами, не сторона захисту повинна довести те, що існують підстави для звільнення обвинуваченого з-під варти, а саме прокурор повинен довести, а судові органи - відобразити в своїх рішеннях, наявність підстав для продовжуваного тримання особи під вартою.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

На підставі вищевикладеного, просить суд змінити, відносно ОСОБА_3 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком до 31.03.2024 року, заборонивши ОСОБА_3 залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, з покладенням на нього обов`язків:

- прибувати за кожною вимогою суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений, кожен окремо, підтримали клопотання захисника та просили його задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволені клопотання захисника.

Представник потерпілої та потерпіла також просили відмовити в задоволені клопотання захисника ОСОБА_7 ..

Розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_7 про заміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід на домашній арешт, суд вважає, що підстав, визначених законом, немає. Більш того, таке клопотання не узгоджується з вимогами закону та суперечить йому. Тому суд вважає, що в задоволенні клопотання повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 178 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , - задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянину України, продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11 квітня 2024 року включно.

В задоволені клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1