Дата документу 10.01.2024 Справа № 333/1937/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1937/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/335/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоноармійського, Василівського району, Запорізької області, громадянина України, який має середню загальну освіту, пенсіонер, вдівець, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисник-адвокат ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 03 липня 2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного йому основного покарання, якщо він протягом випробувального строку 1 (одного) року - не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню не обирався.

Арешт на майно - автомобіль «ГАЗ-3110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2022 року, після набрання вироком законної сили скасовано.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів при проведенні судових інженерно-транспортних експертиз у розмірі 4 530 (чотири тисячі п`ятсот тридцять) гривень 72 копійки.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_10 , відмовлено.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 51 тисячу гривень, з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку норм матеріального права не дотримався та призначив ОСОБА_6 покарання, не передбачене санкцією ч.1 ст. 286 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) - у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік.

Таким чином, прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, а саме через призначення покарання, не передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду змінити; ОСОБА_6 на підставі ч.2 ст. 69 КК України не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами; стягнути зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн; у іншому вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , є визнання ним вини в повному обсязі, його щиросердне каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину. Крім того, захисник зазначає про те, що ОСОБА_6 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, з 1986 року має право керування автомобілем і з того часу жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, є людиною похилого віку, вдовець, пенсіонер. ДТП сталося, у тому числі, через погані погодні умови, на слизькій дорозі, з необережності. Суд, позбавивши обвинуваченого права користування транспортними засобами, тим самим позбавив останнього права користування автомобілем саме як засобом пересування для вирішення побутових питань.

З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, на думку захисника, суд, на підставі ч.2 ст.69 КК України, мав можливість та законні підстави не призначити ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на один рік.

Крім того, суду було надано довідку про те, що ОСОБА_6 отримує щомісячну пенсію у розмірі 5871 грн 83 коп. Інших джерел доходів він не має. Тому, сума покладених фінансових зобов`язань у розмірі 40 000 грн, яку суд стягнув з обвинуваченого за позовом потерпілої, є непосильною і прирікає обвинуваченого на злиденне існування.

При визначенні розміру суми, яку необхідно стягнути із обвинуваченого у рахунок відшкодування заподіяної потерпілій моральної шкоди, не убачається, що суд врахував майновий стан винного, його стан здоров`я. Крім того, суд не врахував того, що злочин, за який ОСОБА_6 було засуджено, за формою вини є необережним. Тому рішення суду про стягнення із обвинуваченого (як цивільного відповідача) саме 40 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, не можна визнати таким, що повною мірою відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з вироком суду, 23 грудня 2022 року, приблизно о 09 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ГАЗ-3110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул.Новокузнецькій в м.Запоріжжя зі сторони вул. Водограйної в напрямку вул. Привокзальної.

В цей час, попереду, у попутному з водієм ОСОБА_6 напрямку, по проїзній частині вул. Новокузнецькій здійснював рух автомобіль «Mazda СХ-5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , яка, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований поблизу буд.4 по вул. Новокузнецькій, та позначений дорожньою розміткою - 1.14.1 («зебра», нерегульований пішохідний перехід) і дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху, почала зменшувати швидкість свого руху, а у подальшому повністю зупинилася надаючи перевагу в русі пішоходу ОСОБА_10 , яка в цей час вийшла на нерегульований пішохідний перехід та перетинала проїзну частину вул. Новокузнецької зліва направо по ходу руху автомобілів.

Під час руху по вищевказаній вулиці, водій ОСОБА_6 наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість виявити зниження швидкості водієм попутного автомобіля «Mazda СХ-5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 та його подальшу зупинку, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки, не переконався, що на нерегульованому пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух та виїхавши на нього, передньою частиною керованого ним транспортного засобу, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до якого:

п. 18.4. Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_12 вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод № СЕ-19/108-23/235-ІТ від 03.02.2023 року, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «MЛE та ШМД» ЗМР.

Згідно з висновком судової медичної експертизи № 43п від 13.01.2023 року, закрита травма правого колінного суглобу: внутрішньо-суглобовий перелом проксимального відділу великогомілкової кістки (зовнішнього виростку зі зміщенням уламків та імпресією, плато та медіального виростку без зміщення уламків), зі скупченням крові в порожнині суглобу (гемартроз), із наступним проведенням металоостеосинтезу латерального виростка та пункції колінного суглобу у ОСОБА_10 кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Травма правого колінного суглобу у ОСОБА_10 утворилася за механізмом тупої травми, тобто від дії тупого предмету та могла утворитися в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, частково погодились з апеляційною скаргою прокурора - у частині призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, але в меншому розмірі, ніж просить прокурор; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та водночас підтримала апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, переглядаючи оскаржуваний вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального проступку при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими, та ніким з учасників провадження не оспорюються.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України, що кваліфікується за ознаками, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з тим, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, суд не звернув увагу на санкцію ч.1 ст.286 КК України в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення обвинуваченим кримінального проступку, та не передбачала такого виду покарання як позбавлення волі.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке санкцією статті обвинувачення не було передбачено.

Тому, в зазначеній частині оскаржуваний вирок суду підлягає зміні на підставі ст.ст.407-409 КПК України.

Вирішуючи питання щодо покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції враховує вимоги ч.1 ст.404 КПК України, а також те, що раніше обвинувачений не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжкого необережного злочину, має постійне місце проживання, він досяг пенсійного віку, є вдівцем, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, у скоєному щиросердно розкаявся, сприяв органу досудового розслідування та суду у встановлені обставин провадження, що на думку колегії суддів може бути визнано обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України - у виді штрафу у розмірі, що є нижчим від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.286 КК України, а саме у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

На підставі положень ч.4 ст.53 КК України, зважаючи на майновий стан обвинуваченого, який є пенсіонером, колегія суддів вважає за можливе розстрочити виплату вказаного штрафу на рік.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

При цьому, колегія суддів не убачає підстав для ухвалення нового вироку в зазначеній частині (як про це просить прокурор в апеляційній скарзі), з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 грудня 2021 року справа 617/775/20, згідно з яким, зміна за результатами розгляду апеляційної, касаційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, засудженого.

Призначення апеляційним судом покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК не є: «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п.2 ч.1 ст. 420 КПК; «неправильним звільненням від відбування покарання» в розумінні п.4 ч.1 ст. 420 КПК; «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч.2 ст. 404 і ч.1 ст. 421 цього Кодексу, у зв`язку із чим задоволення відповідних апеляційних вимог сторони обвинувачення з огляду на приписи ст.420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

З доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника - адвоката ОСОБА_8 , щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 лише основного покарання, тобто без позбавлення останнього права керування транспортними засобами, колегія суддів не погоджується, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, зокрема те, що обвинувачений допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, що призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїжджу частину на пішохідному переході.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про несправедливість вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої та надмірність розміру стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди.

Так, згідно з матеріалами провадження, потерпілою ОСОБА_10 заявлено цивільний позов до обвинуваченого про стягнення з останнього у рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.

Вирішуючи цей позов, суд врахував те, що потерпіла тривалий час знаходилась на лікуванні, майже 3 місяці пересувалася на милицях, перенесла моральні страждання, яки виразились у переживаннях з приводу пошкодження здоров`я, фізичного болю, який вона перенесла у зв`язку із спричиненою травмою. Разом з цим, судом враховано і матеріальний стан обвинуваченого, а саме те, що він є пенсіонером, що і стало підставою для часткового задоволення цивільного позову.

З урахуванням всіх обставин у сукупності, в т.ч. ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що отримала потерпіла унаслідок вищевказаної ДТП, тривалого періоду знаходження її на лікуванні, ступінь моральних страждань, яких остання зазнала унаслідок цього, колегія суддів не убачає підстав для зменшення суми, що згідно з вироком підлягає стягненню з обвинуваченого у рахунок відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404- 405, 407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 03 липня 2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, - у виді штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 гривень.

На підставі положень ч.4 ст. 53 КК України, розстрочити виплату штрафу на рік - щомісячно по 3 187, 5 грн.

У решті вищевказаний вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4