ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

перекладача ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001445 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року щодо

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.255-2 КК України, в частині продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 січня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_13 .

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора без жодних матеріалів, якими сторона обвинувачення обгрунтовувала наявність існування ризиків.

Крім того, сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження існування обгрунтованої підозри, не довела існування ризиків та неможливість застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Зазначає, що обвинувачений є громадянином України, має сім`ю, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, має постійне місце роботи та стабільний законний дохід, займається активною громадською діяльністю.

Стверджує, що у нього є малолітня дитина, 2020 року народження, постійна робота та місце проживання, також він потребує стаціонарного лікування.

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_13 , змінити обвинуваченому запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що текст обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні співпадає з текстом обвинувального акта у кримінальному провадженні за №0000693, а тому маються ознаки повторного притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Стверджує, що ризики прокурором недоведені.

Зазначає, що обвинувачений на момент його затримання мав міцні соціальні зв`язки, не судимий, офіційно працевлаштований.

Посилається на те, що інкримінованими ОСОБА_13 діями не спричинено жодної шкоди.

Стверджує, що суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, послався на наявність суспільного інтересу, однак в ухвалі не зазначає в чому саме він полягає.

Вказує на те, що при визначенні дати закінчення ухвали (22.01.2024 року включно) судом порушено максимальний строк можливого тримання під вартою особи на стадії досудового розслідування - 12 місяців, оскільки поверненням судом обвинувального акта прокурора констатується скасування юридичного факту, на підставі якого було закінчено досудове розслідування, а тому максимальний строк, на який суд міг продовжити строк дії запобіжного заходу ОСОБА_13 - 26.12.2023 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_14 .

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що докази, які підтверджують обгрунтованість підозри за ч.1 ст.255-2 КК України, були здобуті в іншому кримінальному провадженні за №0000693, з якого було виділено кримінальне провадження №0001445, а тому виділення матеріалів і початок нового кримінального провадження за тими самими обставинами, стосовно тих же осіб, на підставі одних і тих самих матеріалів є порушенням ст.61 Конституції України.

Зазначає, що в травні 2022 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про зміну ОСОБА_14 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. В подальшому домашній арешт було змінено на особисте зобов`язання. З травня 2022 року не було зафіксовано жодного випадку порушення обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків.

Стверджує, що ризики прокурором недоведені.

Посилається на те, що обвинувачений має на утриманні дружину, трьох дітей та матір похилого віку, страждає на певні захворювання, лікування яких, в умовах ізолятора, є неможливим.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_14 , задовольнити клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що текст обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні співпадає з текстом обвинувального акта у кримінальному провадженні за №0000693, а тому маються ознаки повторного притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначає, що ОСОБА_14 весь час утримання під вартою утримувався в одиночній камері, що є суттєвим обмеженням прав осіб, позбавлених волі.

Стверджує, що ризики прокурором недоведені, оскільки до клопотання не було додано додатків на їх підтвердження, а були надані лише копії ухвал слідчих суддів про обрання і продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_14 .

Посилається на те, що обвинувачений під час його перебування під домашнім арештом та особистим зобов`язанням не здійснював дій для переховування від слідства.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_14 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, дружину, дітей, постійне місце проживання на території України, є особою з інвалідністю, страждає на певні захворювання та потребує постійного лікування, яке неможливо отримати в умовах ізоляції.

Звертає увагу на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року ОСОБА_14 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, однак вказаний слідчий суддя не мав права розглядати клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001445, оскільки Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 20.09.2023 року вже здійснювалось судове провадження за вказаним обвинувальним актом, тому ОСОБА_14 незаконно перебуває під вартою з 11.10.2023 року.

Стверджує, що вказане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 січня 2024 року.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перебуваючи на свободі, можуть переховуватись від суду, подовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачуються, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, окрім того враховано особи обвинувачених та стадію процесу, так як ОСОБА_13 та ОСОБА_14 можуть змінити місце фактичного мешкання, перетнути держаний кордон поза пунктами пропуску, виїхати на тимчасово окуповану територію України.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги захисників та просили їх задовольнити, прокурорів, які заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційних скарг захисників не підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 статтею 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0001445 щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.255-2 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_13 28.12.2022 року та ОСОБА_14 27.12.2022 року ухвалами слідчих суддів було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 24.11.2023 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Розглядаючи вказане питання, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 315 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинувачених під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перебуваючи на свободі, можуть:

- переховуватись від суду, оскільки обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинувачених переховуватись від суду, також маючи документи для виїзду за кордон, можуть змінити місце свого проживання, в тому числі шляхом виїзду за кордон, або на тимчасово непідконтрольну територію України, при цьому, відповідно до клопотання прокурора, у ОСОБА_14 в Україні відсутні міцні соціальні зв`язки, також згідно із обвинувальним актом він є особою без громадянства. Враховуючи вищенаведене, характер кримінальних правопорушень, наявність у обвинувачених можливості перебувати за межами України, колегія суддів погоджується з продовженням існування у цьому кримінальному провадженні ризику переховування від суду;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачуються, оскільки обвинувачуються в тому, що вони неодноразово організовували та брали участь у злочинному зібранні (сходці), при цьому враховується кількість цих епізодів.

Також слід врахувати наявність введеного в Україні воєнного стану, оскільки вказана обставина суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Твердження захисників про те, що прокурором не доведено ризики та неможливість застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, так як в ньому, в тому числі, зазначені обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Доводи захисників про те, що: - ОСОБА_13 є громадянином України, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, роботи та стабільний законний дохід, займається активною громадською діяльністю, не судимий, його діями не спричинено жодної шкоди; - ОСОБА_14 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання на території України, є особою з інвалідністю, під час його перебування під домашнім арештом та особистим зобов`язанням не порушував покладені на нього обов`язки, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики.

Посилання захисників обвинуваченого ОСОБА_13 на те, що прокурор обгрунтовує ризик переховування від суду ще й тим, що обвинуваченого було затримано на території Міжнародного аеропорту Дніпро, з якого ОСОБА_13 намагався вилетіти слідуванням Дніпро - Стамбул не заслуговує на увагу, оскільки суд у своїй ухвалі як на підтвердження ризику переховування від суду на вказану обставину не посилається.

Також посилання захисників на те, що тяжкість кримінального правопорушення не може бути єдиною підставою для обрання найбільш суворого запобіжного заходу є безпідставним, оскільки запобіжний захід продовжено з урахуванням всіх обставин, осіб обвинувачених та наявних ризиків.

Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підстав для застосування судом до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини, а також з урахуванням обставин інкримінованих обвинуваченим кримінального правопорушення.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.255-2 КК України, а тому, відповідно до п.4 ч.4 ст.183 КПК України, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Окрім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинувачених не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченим кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинувачених, оскільки відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений ОСОБА_14 у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, також вказаний запобіжний захід не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Доводи апеляційних скарг захисників про те, що до клопотання прокурора не було надано додатків на підтвердження ризиків, а також, що до клопотання були надані лише копії ухвал слідчих суддів про обрання і продовження запобіжного заходу не заслуговують на увагу, оскільки з клопотань вбачається, що до них було додано матеріали, якими обгрунтовується клопотання, а саме до клопотання щодо ОСОБА_14 матеріали на 54 арк., а щодо ОСОБА_13 - на 47 арк., окрім того, в матеріалах провадження наявні акти, складені працівниками ДУ Дніпровська УВП №4, про відмову обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 отримувати клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 21.11.2023 року з додатками (а.п.121, 183 т.1). Відповідно до журналу судового засідання сторона захисту не просила час на додаткове ознайомлення з матеріалами клопотання.

Посилання захисника ОСОБА_15 про те, що суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, послався на наявність суспільного інтересу, однак в ухвалі не зазначає в чому саме він полягає не приймається до уваги, оскільки судом враховано підстави продовження тримання під вартою, наявність ризиків, особи обвинувачених, а також те, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти загальносуспільних прав і інтересів.

Доводи захисників про те, що текст обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні співпадає з текстом обвинувального акта у кримінальному провадженні за №0000693, а також, що докази, які підтверджують обгрунтованість підозри за ч.1 ст.255-2 КК України, були здобуті в іншому кримінальному провадженні за №0000693 не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Крім того, з клопотання прокурора вбачається, що зміст обвинувачення у цьому кримінальному провадженні не є ідентичним обвинуваченню в іншому кримінальному провадженні.

Окрім того, обгрунтованість підозри у цьому кримінальному провадженні була належним чином перевірена слідчим суддею під час вирішення питання щодо застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та слідчими суддями, які ухвалами продовжували обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та які ухвалами апеляційної інстанції були залишені без змін, також слід зазначити, що встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу кримінального правопорушення постановлюється виправдувальний вирок.

Твердження захисника ОСОБА_9 , що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року ОСОБА_14 незаконно було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 20.09.2023 року вже здійснювалось судове провадження за вказаним обвинувальним актом є безпідставним, оскільки з ухвали суду від 11.10.2023 року вбачається, що слідчим суддею було встановлено, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, якому ухвалою Верховного Суду від 22.08.2023 року було направлено матеріали кримінального провадження №0001445 щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , 25.09.2023 року було призначено підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні, яке не відбулося, у зв`язку з неявкою обвинувачених в судове засідання. Таким чином, слідчий суддя, продовжуючи обвинуваченим строк тримання під вартою, керувався вимогами ч.6 ст.199 КПК України, відповідно до якої у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті. Колегія суддів вважає, що зазначені захисником обставини не вказують на порушення вимог КПК України. Окрім того, з матеріалів провадження та апеляційних скарг захисників ОСОБА_14 також не вбачається, що стороною захисту була оскаржена ухвала Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року з підстав її незаконності.

Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що вказане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України є безпідставними, оскільки з ухвали суду, що оскаржується, вбачається, що судом було залишено без задоволення клопотання захисників про закриття цього кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України, та відповідно до ч.11 ст.284 КПК України в апеляційному порядку може бути оскаржена лише ухвала суду про закриття кримінального провадження, а не про відмову у такому закритті.

Також вимоги захисника ОСОБА_9 щодо скасування ухвали суду в частині повернення обвинувального акта прокурору не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не є предметом апеляційного перегляду під час розгляду питання законності та обгрунтованості постановленої судом першої інстанції ухвали про продовження запобіжного заходу судом апеляційної інстанції, окрім того, листом Дніпровського апеляційного суду за Вих. № 100971/11-кп/803/3992/23 від 04.12.2023 року, який було направлено на електронну пошту захисника ОСОБА_9 , було роз`яснено, що чинним законодавством визначено окремий порядок оскарження ухвал про повернення обвинувального акта прокурору, а саме через суд першої інстанції відповідно до положень ст.395, 397 КПК України.

Посилання захисника ОСОБА_15 на те, що при визначенні дати закінчення ухвали (22.01.2024 року включно) судом порушено максимальний строк можливого тримання під вартою особи на стадії досудового розслідування - 12 місяців, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки з ухвали суду, яка оскаржується вбачається, що судом було повернуто прокурору обвинувальний акт з підстав його невідповідності вимогам КПК України та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченим, разом з цим, повернення обвинувального акта для приведення його у відповідність вимогам КПК не відновлює досудове розслідування і подальше тривання строку досудового розслідування, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року (справа 135/1003/19). Окрім того, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року в частині повернення обвинувального акта прокурору не набрала законної сили.

Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_14 весь час утримання під вартою утримувався в одиночній камері, що є суттєвим обмеженням прав осіб, позбавлених волі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки визначення місця тримання особи під вартою не входить до повноважень суду, так як вказане питання входить до повноважень міжрегіонального управління Департаменту з питань виконання покарань.

Твердження захисників, що обвинувачені страждають на певні захворювання та потребують лікування не є підставою для скасування ухвали суду з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листа Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, обвинувачений ОСОБА_13 відмовився від проходження медичного огляду, при цьому судом зазначено щодо відсутності даних про те, що обвинувачений ОСОБА_13 за станом здоров`я не може перебувати в умовах ДУ «ДУВП №4». Надані захисниками під час апеляційного перегляду документи щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_13 певних захворювань також не свідчать про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може перебувати під вартою.

Наявність певних захворювань, в тому числі тяжкого захворювання, у обвинуваченого ОСОБА_14 підтверджуються наданими як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанцій документами, однак колегія суддів вважає, що зазначене не є підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу, оскільки із наданого до суду апеляційної інстанції консультативного заключення від 07.11.2023 року вбачається, що пацієнту ОСОБА_14 рекомендоване планове обстеження з приводу хвороби 1 раз на 6 місяців та лише у разі виявлення ознак рецидиву захворювання рекомендована госпіталізація в клініку та лікування. Таким чином, на час розгляду клопотання прокурора відсутні відомості щодо неможливості перебування обвинуваченого під вартою та такі відомості суду надані не були.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012 року ( далі Порядок №39/5/104).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Статтею 21 вказаного Закону забезпечення медичного обслуговування осіб, взятих під варту, покладено на адміністрацію місць попереднього ув`язнення.

Відповідно до п. 2.3, 2.6, 2.8, 2.10 Розділу ІІ Порядку №239/5/104 медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Таким чином, стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_14 не є перешкодою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, з наданих стороною захисту документів вбачається, що відносно ОСОБА_14 була проведена експертиза № 033-3-2023 в період з 14.03.2023 року по 21.03.2023 року за висновками якої, не встановлено факту неможливості тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинувачених кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за доцільне ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в частині запобіжного заходу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4