ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1693/22

Провадження № 11-кп/4820/134/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

доповідача-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2023,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 82 КК України.

Таке рішення суд мотивував тим, що відсутні достатні ознаки, які вказували б на виправлення засудженого, оскільки за період відбування покарання ОСОБА_6 мав 6 стягнень, заохочень не мав, а підтримання соціально-корисних зв`язків з родиною не є підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Строк відбутого засудженим до довічного позбавлення волі покарання є недостатнім, а тому його заміна на даний час, не сприятиме виправленню ОСОБА_6 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України. Відтак, суд прийшов до переконання, що клопотання ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк задоволенню не підлягає, у зв`язку з його передчасним поданням до суду.

Засуджений ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнень, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Вказує, що Рішенням Конституційного Суду України № 6 (II) 2021 від 16 вересня 2021 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) частину першу статті 81 та частину першу статті 82 Кримінального кодексу України через те, що вони унеможливлюють застосування умовно-дострокового звільнення та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести статті 81, 82 КК України у відповідність до Конституції України. Верховною Радою України прийняті закони, якими на виконання рішень Європейського суду з прав людини внесені зміни до ст. ст. 81, 82 КК України. У новій редакції ст. 82 КК України однією з умов для заміни довічного позбавлення волі на певний строк є відбуття 15 років позбавлення волі. Засуджений зазначає, що він відбув більш як 22 роки довічного ув`язнення в умовах максимального рівня безпеки, а тому вважає, що подальше перебування в статусі засудженого до довічного позбавлення волі порушуватиме ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, та просив суд замінити йому покарання більш м`яким у виді позбавлення волі на строком на 15 років відповідно до ст. 82 КК України. Засуджений зазначає, що суд першої інстанції не врахував його виправлення з часу його засудження і до сьогодні, переконує, що відбуваючи покарання має велику кількість змін у своїй поведінці.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, який вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , зокрема, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, аргументуючи це тим, що досліджені судом обставини не доводять, що засуджений став на шлях виправлення та призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене строковим покаранням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, суд під час виконання вироків, має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Частина 1 статті 539 КПК України передбачає, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з правилами статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він став на шлях виправлення.

Відтак, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування відомостей про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2004 року за ст. ст. 93 п. а, г, е, і; 142 ч. 3; 42 КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить засудженому; за ст. 263 ч. 2 КК України (2001 р.) ОСОБА_6 виправданий за недоведеністю вини.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 листопада 2005 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2004 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що із наданої адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» характеристики на ОСОБА_6 вбачається, що із 13 березня 2001 року засуджений утримувався у державній установі «Донецький слідчий ізолятор», де випадків порушення вимог встановленого режиму утримання не допускав, не заохочувався, характеризувався посередньо.

З 30 травня 2005 року ОСОБА_6 утримувався у державній установі «Київський слідчий ізолятор», де допустив 4 порушення вимог режиму утримання, не заохочувався, характеризувався негативно.

З 16 серпня 2005 року ОСОБА_6 відбував покарання у державній установі «Донецький слідчий ізолятор», де випадків порушення вимог встановленого режиму утримання не допускав, не заохочувався, характеризувався посередньо.

З 30 жовтня 2005 року ОСОБА_6 відбував покарання в державній установі «Київський слідчий ізолятор», де випадків порушення вимог встановленого режиму утримання не допускав, не заохочувався, характеризувався посередньо.

З 16 березня 2007 року ОСОБА_6 відбував покарання в державній установі «Ладижинська виправна колонія (№ 39)», де допустив 2 порушення вимог режиму утримання, не заохочувався, характеризувався посередньо.

З 18 жовтня 2021 року по даний час ОСОБА_6 відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», де випадків порушення вимог режиму утримання не допускав, не заохочувався, характеризується посередньо.

Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин із персоналом установи. Спальне місце утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування, телефонних розмов. Відповідно до даних підсистеми «Касандра» визначено середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення.

05 лютого 2015 року комісією Державної установи «Ладижинська виправна колонія № 39» ОСОБА_6 переведений із приміщень камерного типу, в яких тримаються дві особи, в багатомісні камери приміщень камерного типу колонії максимального рівня безпеки згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 151-1 КВК України.

08 квітня 2021 року комісією Державної установи «Ладижинська виправна колонія № 39» ОСОБА_6 відмовлено в переведенні з багатомісних приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 151-1 КВК України.

На профілактичних обліках в установі не перебуває.

Згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , слідує, що із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 48.

Індивідуальний план виправлення та ресоціалізації щодо засудженого ОСОБА_6 установою не складався, оскільки адміністрація установи з поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до суду не зверталася.

Індивідуальний план виправлення та ресоціалізації був складений особисто ОСОБА_6 , з конкретних цілей, вказана лише одна: одружитися.

За період відбування покарання ОСОБА_6 мав 6 стягнень, заохочень не мав.

Переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги засудженого (ч. 1 ст. 404 КПК), колегія суддів вважає, що наведені вище обставини давали підстави для висновку про відсутність достатніх ознак, які б вказували на виправлення засудженого, оскільки процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, на думку колегії суддів, факт відбуття засудженим більше п`ятнадцяти років від призначеного судом покарання, про що зазначено в апеляційній скарзі, є формальним спливом певної частини строку покарання і не може бути передумовою для застосування до особи більш м?якого покарання.

Відтак, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого та його захисника про те, що суд першої інстанції не застосував вимоги та відповідну практику ЄСПЛ, а також щодо відсутності реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі в Україні на підставі чинних вимог кримінального законодавства.

Крім того, обґрунтованим є твердження суду з приводу умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 від покарання, встановлення проміжків часу для його повторення, а також встановлення чітких критеріїв, на підставі яких він має відбуватися, оскільки Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року були внесені зміни до ст. ст. 81, 82 КК України, якими встановлені основні вимоги до засуджених до довічного позбавлення волі для можливості заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення на позбавлення волі на певний строк, а в подальшому умовно-дострокового звільнення. У ч. ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України та Наказі Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, яким затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» встановлені чіткі критерії для застосування вказаних пільг та механізм їх реалізації.

Посилання засудженого в апеляційній скарзі та її доповненнях на п. 119 рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер і інші проти Сполученого Королівства» не є доречним, оскільки йде мова про те, що довічно ув`язнений має право знати з самого початку свого терміну, що він повинен робити, щоб було розглянуто можливість звільнення від покарання або пом`якшення, в тому числі за яких умов перегляд вироку відбудеться або про це може бути подано клопотання, наразі в рамках українського законодавства забезпечена. Обставини стосувалися випадку, коли заявники могли сподіватися на перегляд свого прогресу виправлення щодо звільнення лише після відбування сорока років ув`язнення в рамках довічного ув`язнення. Суд дійшов висновку, що таке довічне ув?язнення не може вважатися сумісним з положеннями статті 3 Конвенції.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні Петухов проти України, 06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, на даний час, не сприятиме виправленню ОСОБА_6 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, тому відсутні підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2023 щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3