У Х В А Л А

про тримання під вартою

09 лютого 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київська область, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

(1) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2016 року, за ч. 2 ст. 186 КК України, до 4 (чотирьох) років позбавлення волі та на підставі ст. 75, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки,

у кримінальному провадженні № 0004759, яке внесене до ЄРДР 07 вересня 2017 року, стосовно ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 186 КК України,

У С Т А Н О В И В :

згідно з клопотанням, прокурор ОСОБА_3 просила: застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів.

Мотивувала таку вимогу тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, групою осіб без попередньої змови між собою.

Обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Біла Церква Київська область, громадянин України, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий: АДРЕСА_1 , раніше судимий: вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2016 року, за ч. 2 ст. 186 КК України, до 4 (чотирьох) років позбавлення волі та на підставі ст. 75, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

Вважала, що зараз існують ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, обвинувачений ОСОБА_4 без застосування до нього запобіжного заходу може вчиняти спроби переховування від суду та вчинити нове кримінальне правопорушення.

Про можливість переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, на її думку, свідчить тяжкість покарання, яке загрожує останньому позбавлення волі на строк до 6 (шести) років, разом з процесуальною поведінкою обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового провадження, зокрема він не з`являвся в судові засідання, причини неявки не повідомляв, за місцем проживання був відсутнім та нове місце проживання суд не повідомляв. До того ж, оголошувався судом у розшук.

Звертала увагу, що про можливість переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, також, свідчить те, що він неодружений, немає постійного джерела доходів, що дає йому можливість легко змінювати місце свого проживання, щоб уникнути кримінальної відповідальності.

Вважала, що на ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення вказує те, що він обвинувачується у вчиненні злочину в період іспитового строку.

Зазначала, що запобігти вказаним нею ризикам можна лише за допомогою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 у ході судового провадження свідчить, що інші запобіжні заходи не зможуть попередити установлені ризики.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що не прибував до суду, оскільки не отримував судових викликів, стосовно застосування до нього запобіжного заходу, покладався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_5 та законний представник ОСОБА_4 покладалися на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частина перша статті 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом установлено, що згідно із обвинувальним актом, ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, групою осіб без попередньої змови між собою.

Суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушено, якщо судове рішення або по суті твердження представника держави щодо обвинуваченого у вчиненні злочину відображає думку, що він є винним, тоді як його вину ще не доведено відповідно до закону. За відсутності формального висновку цього достатньо для припущення, що суд або відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним, і передчасне висловлення такої думки судом неодмінно порушить принцип презумпції невинуватості. Однак слід розрізняти твердження, які відображають думку про винуватість особи, та твердження, які просто описують «стан перебування під підозрою». Перші порушують презумпцію невинуватості, тоді як другі розглядаються як беззаперечні у різних ситуаціях, розглянутих Судом (п. 136 рішення ЄСПЛ у справі «Грибник проти України» за заявою № 58444/15, від 17 вересня 2020 року).

Отже, вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу, у суду відсутнє право наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд зазначає, що ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Згідно з клопотанням прокурор ОСОБА_3 посилалася на ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_4 без застосування до нього запобіжного заходу може вчиняти спроби переховування від суду та вчинити нове кримінальне правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», заява № 74297/11, від 12 лютого 2015 року). У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року). Сама по собі відсутність постійного місця проживання не свідчить про ризик втечі (п. 128 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії», заява № 15217/07 від 12 березня 2009 року).

Суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 186 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 (чотирьох) до 6-ти (шести) років.

ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, у період іспитового строку, установленого йому вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2016 року.

За таких обставин, у разі визнання винуватим ОСОБА_4 , покарання має визначатися, з урахуванням положень ч. 3 ст. 78 КК України. Тобто, йому загрожує реальна міра покарання.

Суд вважає, що вказане є суттєвим мотивом для обвинуваченого ОСОБА_4 здійснити спробу втечі та переховування від суду.

З наявних у матеріалах справи даних, судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_4 неодружений, непрацюючий, дітей не має, не навчається.

Суд вважає, що такі дані про особу ОСОБА_4 свідчать, що він не має міцних соціальних зв`язків, які здатні попередити можливу зміну ним місця проживання чи перебування.

До того ж, судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_4 не прибув до суду в судове засідання, яке призначене на 16 жовтня 2023 року, причини неявки не повідомляв. Про судове засідання був повідомлений належним чином під розписку (т. 1 а.с. 250).

Надалі, обвинувачений ОСОБА_4 не прибув до суду в судове засідання, яке призначене на 30 жовтня 2023 року, причини неявки суд не повідомляв. Судовий виклик за вказаним ним у заявці (т. 1 а.с. 26) номером телефону не отримав. У зв`язку з цим, за клопотанням прокурора, суд застосував до нього привід на судове засідання від 22 листопада 2023 року.

Своєю чергою, за результатами приводу, відомості про його виконання, до суду не надходили, тоді як обвинувачений ОСОБА_4 не прибув до суду, судовий виклик за вказаним ним у заявці (т. 1 а.с. 26) номером телефону не отримав. Однак, його отримала законний представник ОСОБА_4 . За результатами судового засідання суд повторно застосував привід на 05 грудня 2023 року.

За результатами приводу, до суду надійшли матеріали про те, що обвинувачений ОСОБА_4 за місцем проживання відсутній, зі слів сусідів не проживає там близько 6 (шести) місяців, мобільний телефон обвинуваченого ОСОБА_4 не відомий.

Суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 не повідомляв суд про зміну свого номеру телефону.

Згідно з ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2023 року, обвинувачений ОСОБА_4 оголошений в розшук.

Отже, суд вважає, що наявність в обвинуваченого ОСОБА_4 мотиву, для здійснення спроб втечі та переховування від суду, а саме: йому загрожує реальна міра покарання, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, які можуть попередити таку поведінку, а також його процесуальна поведінка під час судового розгляду, за час якого він без поважних на те причин не прибував у судові засідання, перебував у розшуку, суд про зміну номеру телефону, чи зміну місця проживання не повідомив, доводять наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд оцінює його, як високий, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 уже здійснив спробу ухилитися від суду.

Суд відхиляє доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він не отримував судові виклики, адже це спростовується розпискою, згідно з якою він був повідомлений про судове засідання від 16 жовтня 2023 року, тоді як на інші судові засідання судові виклики не отримував, оскільки його номер телефону був тимчасово відсутній. До того ж, за результатами приводу обвинувачений ОСОБА_4 за місцем проживання, яке наявне в розпорядженні суду, був відсутній.

Своєю чергою, суд не вбачає підстав, для твердження, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчиняти нові кримінальні правопорушення, оскільки за час здійснення судового провадження до суду не надходило будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_4 здійснював якісь протиправні дії, в тому числі вчиняв нові кримінальні чи адміністративні правопорушення.

Отже, оскільки суду доведена наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно обрати запобіжний захід.

Прокурор ОСОБА_3 вважала, що єдиним запобіжним заходом, який здатний попередити установлений ризик та забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_4 процесуальних обов`язків є тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечень проти такого запобіжного заходу не висловив.

Суд погоджується з позицією прокурора ОСОБА_3 зважаючи на такі мотиви.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Суд вважає, що враховуючи ступінь ризику втечі та переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, який є високим, відсутність міцних соціальних зв`язків, які здатні попередити такі дії обвинуваченого ОСОБА_4 , його процесуальна поведінка під час судового розгляду, за час якого він без поважних на те причин не прибував у судові засідання, перебував у розшуку, суд про зміну номеру телефону, чи зміну місця проживання не повідомив, суд вважає, що без постійного контролю, в умовах установи попереднього ув`язнення, попередити установлений ризик та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 , виконання ним процесуальних обов`язків, неможливо іншими запобіжними заходами, аніж тримання під вартою.

Зокрема, такий запобіжний захід, як особисте зобов`язання чи домашній арешт, не передбачають постійного контролю з боку працівників поліції і не зможуть перешкодити можливому переховуванню обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

Своєю чергою, заяв про взяття обвинуваченого ОСОБА_4 до суду не надходило, а доказів наявності джерел доходів, які здатні забезпечити можливість йому внести заставу суду не надано.

За таких обставин, обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, ОСОБА_4 має бути визначений розмір застави, як альтернативний запобіжний захід і перелік обов`язків, які передбачені ст. 194 КПК України та які будуть застосовані до нього в разі внесення застави.

Суд зазначає, що оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави йому має бути визначений у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір застави визначається виходячи з обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого інших даних про його особу та установлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. До того ж, він має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Суд вважає, що з огляду на розмір заявленої, в обвинувальному акті, шкоди, вище встановлених даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , йому необхідно визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави 40 (сорока) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Суд зазначає, що такий розмір застави гарантуватиме виконання ним покладених на нього КПК України обов`язків та не буде завідомо непомірним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 3028 гривні.

Отже, розмір застави становить 121 120 грн.

Надалі, суд визначає перелік обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які необхідно покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 у разі внесення застави.

Згідно з ч. 5 ст. 194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Отже, суд вважає, що з огляду на високий ступінь ризику втечі та переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, на нього необхідно покласти обов`язки, які передбачають обмеження та контроль за його пересуванням передбачені п. 1, 2, 3, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 175, 177, 183, 194, 196, 197, 205, 331, 392, 394, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 08 квітня 2024 року.

Взяти ОСОБА_4 під варту, негайно, в залі суду.

Визначити ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 40 (сорока) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 121 120 грн.

Застава може бути внесена обвинуваченим, так і іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем).

Обвинувачений або заставодавець мають право внести заставу в будь-який момент протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави, звільнити ОСОБА_4 з-під варти та покласти на нього такі обов`язки, передбачені п. 1, 2, 3, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) з`являтись до суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) носити електронний засіб контролю.

Строк дії обов`язків, у разі внесення застави 2 (два) місяці, з дня внесення застави.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, прокурором, обвинуваченим, захисником, безпосередньо до Київського апеляційного суду, протягом п`яти днів, з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Ухвала виконується негайно, після її оголошення.

Повний текст ухвали проголошений 14 лютого 2024 року о 08:30 год.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1