КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/873/2024 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
ЄУН: 752/4667/22 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 0000737, внесеного до ЄРДР 16 квітня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2022 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, з вищою освітою, працює, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання, із застосуванням вимог ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 76 КК України,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8 захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що обвинувачений 16 квітня 2022 року приблизно о 09.40 год. знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , неподалік магазину з продажу будівельних матеріалів «Епіцентр». У цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, що належить ТОВ «Епіцентр К». Реалізуючи свій злочинний умисел, 16 квітня 2022 року о 09.45 год. ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями не спостерігають, поклав до свого рюкзака: шкарпетки «Найк» вартістю 357 грн., без урахування ПДВ; клей «Супер Момент», вартістю 36,50 грн., без урахування ПДВ; клей «Супер клей», вартістю 23,28 грн., без урахування ПДВ.

У подальшому, скориставшись тим, що касир знаходився за касовою стійкою, не розрахувавшись за товар та не відреагувавши на прохання охоронця зупинитися та показати вміст рюкзака, в якому зберігалися вищезазначені речі, поспіхом вийшов з приміщення магазину і, діючи вже відкрито, направився в бік проїжджої частини вул. Великої Кільцевої, 1-Б, тобто, виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте, з причин, які не залежали від його волі, не довів свій злочинний умисел до кінця, оскільки був затриманий з викраденими речами .

Своїми злочинними діями, ОСОБА_6 намагався завдати потерпілому ТОВ «Епіцентр К» матеріальну шкоду на суму 416,78 грн. (без ПДВ).

Цим же вироком вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що без необхідної оцінки залишились дані про підвищений рівень суспільної небезпеки вчиненого діяння та особи обвинуваченого. Як зазначає прокурор, суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , необґрунтовано дійшов до помилкового висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, незаконно звільнивши його від відбування покарання, призначеного у розмірі нижчому за найнижчі межі санкції на підставі ст. 69, 75 КК України.

Так апелянт наголошує, що, призначаючи обвинуваченому покарання у розмірі нижчому за найнижчу межу санкції із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд обґрунтував мотиви такого рішення з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин вчинення злочину, відсутністю тяжких наслідків від вчиненого злочину та претензій з боку представника потерпілого, незначної вартості майна, яке намагався викрасти обвинувачений, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відсутністю даних про притягнення до адміністративної відповідальності, має постійне місце реєстрації, вищу освіту, батьків похилого віку (ветеранів війни), офіційно працює, а також помилково врахував, як пом`якшуючі покарання обставини, - щире каяття та активне сприяння у розкриті злочинів, не встановивши обставин, що могли б обтяжувати покарання.

Прокурор зазначає, що суд, посилаючись у своєму рішенні на активне сприяння особи розкриттю злочину, не зазначив, у чому саме полягала його активність та ініціативність у сприянні правоохоронним органам. Як встановлено в ході судового розгляду та цілком правильно відображено під час кримінальної кваліфікації діяння, обвинувачений не зміг довести до завершення свій кримінальний план через обставини, що не залежали від його волі. ОСОБА_6 затримано до того, як він отримав можливість розпоряджатися чужим майном. За таких обставин, на переконання прокурора, не існує жодних об`єктивних підстав стверджувати про будь-яке його активне сприяння у розкриті злочину. Кримінальне правопорушення розкрито одночасно із затриманням обвинуваченого, проти його волі. Враховувати викладене, активного сприяння у розкриті злочину у даному випадку не було. Дану обставину, на переконання прокурора, помилково враховано судом, як таку, що пом`якшує покарання обвинуваченого. Визнання обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань є позицією захисту, яка покликана зменшити розмір кримінального покарання в межах санкції кримінального закону. Така позиція ОСОБА_6 цілком обґрунтовано мала бути врахована судом під час обрання виду та розміру кримінального покарання, наближеного до найнижчої межі санкції кримінально-правової норми і не може повторно враховуватися під час вирішення питання про можливість звільнення від його відбування.

Окрім того, як наголошує прокурор, місцевим судом належним чином не враховано підвищений ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану. На думку прокурора, без належної оцінки суду лишились ті обставини, що ОСОБА_6 з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використав найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилося суспільство, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. Нині грабіж, вчинений в умовах воєнного стану - є особливо кваліфікованим складом злочину. Вчинення грабежу в умовах воєнного стану - одразу кваліфікується за ч. 4 ст. 186 КК України, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років. Саме тому покарання для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінальних правопорушень в період воєнного стану, суд повинен призначати з урахуванням особливо кваліфікованого складу злочину.

Апелянт зазначає, що фактично ухвалюючи помилкове рішення про застосування ст. 69, 75 КК України, суд формально послався на обставини, які мають бути підставами для призначення покарання у розмірі, наближеному до нижчої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України. Повторне врахування тих самих обставин для обґрунтування рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання призначеного у розмірі нижчому за найнижчу межу санкції, на переконання прокурора, є неприпустимим.

Прокурор вважає, що виправлення ОСОБА_6 неможливе без застосування до нього реального покарання у виді позбавлення волі, оскільки безпідставне застосування до нього положень ст. 69, 75 КК України може викликати відчуття безкарності та спровокувати вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім того, у ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання, і саме тому суд не зміг послатися на них у вироку.

Таким чином, як наголошує прокурор, висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, наявності правових підстав для призначення кримінального покарання у розмірі, що є нижчим за найнижчі межі санкції, суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого. та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції незаконно і невмотивовано застосував до обвинуваченого ст. 69, 75 КК України, внаслідок чого обвинуваченому призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання.

Не погоджуючись з апеляційної скаргою, захисник ОСОБА_10 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок без змін.

Представник потерпілої особи, належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

З огляду на позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги,

- захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи, що у діях обвинуваченого взагалі відсутній склад кримінального правопорушення,

- обвинуваченого, який, підтримавши захисника, вказав про те, що ці події відбулися внаслідок збігу тяжких матеріальних та сімейних обставин, оскільки не було роботи, не було зарплати, не було можливості купити елементарні речі, батьки знаходились в окупації, його психологічний стан був тяжким,

- перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду за такою процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим та іншими учасниками цих обставин, є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК України.

За змістом ч. 3 ст. 349 КПК України, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, процедуру судового розгляду, передбачену ч. 3 ст. 349 КПК України, застосовано бути не може.

За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з технічним записом судового засідання, приймаючи рішення щодо обсягу доказів, які підлягають дослідженню, суд роз`яснив зміст ч. 3 ст. 349 КПК України, впевнився у добровільності та істинності позиції обвинуваченого, якому роз`яснено, що в такому випадку буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку та який погодився з таким порядком розгляду справи, надавши суду показання, у т.ч. з приводу обставин вчиненого кримінального правопорушення та причини, які призвели до цього.

Будь-яких порушень положень ч. 3 ст. 349 КПК України під час судового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Захисником ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду подане клопотання, яке містить апеляційні вимоги, про закриття кримінального провадження, та обґрунтоване тим, що об`єктивні обставини, викладені прокурором в обвинувальному акті, свідчать що підозра, а в подальшому й обвинувачення, ОСОБА_6 було штучно обтяжене, оскільки очевидно, що дії ОСОБА_6 містять склад закінченою замахуна таємне заволодіння майном - злочину, визначеного ст. 185 КК України, відповідно мають кваліфікуватися як крадіжка, а, окрім того, при кваліфікації діяння ОСОБА_6 прокурором проігнороване питання наявності та розміру шкоди, яке є обов`язковим; що суд першої інстанції взагалі не досліджував під час судового розгляду наявність негативних наслідків ймовірної протиправної діяльності ОСОБА_6 , а також вчинення злочину ОСОБА_6 внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, його психологічний стан під час вчинення інкримінованого діяння, порушення права на захист обвинуваченого, що, на переконання захисника, є підставою для закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 ..

Проте, зазначені захисником доводи, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Так, колегія суддів враховує, що 25 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) постановив рішення у справі «Ростовцев проти України», яке набуло статусу остаточного 25жовтня 2017 року, щодо порушення ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що полягає в порушенні національними судами суті права заявника на подання апеляційної скарги.

Це судове рішення мотивовано тим, що апеляційна скарга заявника стосувалася питання правової кваліфікації дій, у вчиненні яких він зізнався (п. 32). ЄСПЛ у п.33 рішення зазначив, що апеляційний суд прямо посилався на правову кваліфікацію дій заявника як на одну з підстав неможливості оскарження вироку, а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з його висновками.

Крім того, ЄСПЛ зауважив, що позиція національних судів у кримінальній справі заявника прямо суперечить тлумаченню відповідних положень законодавства Урядом України і наведеній практиці, згідно з якою поняття «обставини», використане під час відповідного провадження на національному рівні, поширюється лише на фактичні обставини справи та не містить їхньої кримінально-правової кваліфікації. На думку ЄСПЛ, не можна стверджувати, що заявник повинен був передбачати, що, не оспорюючи фактів, установлених у судовому засіданні, він відмовився від можливості оскарження обвинувального вироку щодо себе, якщо він вважав правову кваліфікацію своїх дій неправильною (п. 34).

Водночас відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 756/5578/15-к, провадження № 13-3зво18), національне законодавство, зокрема ч.2 ст. 394 КПК, встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення лише на підставі заперечення обставин, які ніким не оспорювалися і дослідження яких суд визнав недоцільним. Право на оскарження рішення суду на підставі неправильної кваліфікації дій указаним Кодексом не обмежується. Тобто норми КПК не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 19 грудня 2018 року в справі № 730/811/17 (провадження № 51-6923км18), 16 жовтня 2019 року в справі №447/1479/18 (провадження № 51-3850км19), 29 жовтня 2019 року в справі №486/528/18 (провадження № 51-94км19), 31 жовтня 2019 року в справі №484/555/17 (провадження № 51-8547км18), 27 листопада 2019 року в справі №211/5318/18 (провадження № 51-3067км19).

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду, ухвалений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, може бути переглянутий в апеляційному порядку у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченої особи.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, враховуючи роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах проти власності», згідно з якими дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

З огляду на те, що обвинуваченим були визнані обставини вчинення злочину, а саме, що 16 квітня 2022 року приблизно о 09.45 год. він зайшов до приміщення гіпермаркету «Епіцентр К», де, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, поклав до свого рюкзака шкарпетки та клей, а потім пройшов касову зону, не відреагувавши на прохання охоронця показати вміст рюкзака, та поспіхом покинув територію гіпермаркету, але на вулиці був затриманий з викраденими речами, дії ОСОБА_6 , розпочаті, як крадіжка, та у подальшому виявлені охоронником гіпермаркету, з урахуванням того, що обвинувачений не повернув викрадені речі, а продовжив їх утримувати при собі, намагаючись втекти, на переконання колегії суддів, його дії правильно кваліфіковані судом як замах на грабіж.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ з 05.30 год. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який у встановленому законом порядку продовжено до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-IX від 3 березня 2022 року посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін диспозиція ч. 4 ст. 186 КК України доповнена кваліфікуючими ознаками - вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Як встановлено під час розгляду кримінального провадження, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про введення воєнного стану на території України внаслідок військової агресії рф, усвідомлюючи, що під час воєнного стану держава та цивільне населення і без цього страждає від військової агресії, вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) в умовах воєнного стану, а, відтак, колегія суддів доходить висновку, що його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Що стосується доводів захисника про порушення права обвинуваченого на захист, то, на думку колегії суддів, будь-яких достатніх даних про неналежне виконання попереднім захисником своїх обов`язків стороною захисту апеляційному суду не надано. Посилання захисника на обставини звернення батька обвинуваченого з заявою про вчинення попереднім захисником кримінального правопорушення при здійсненні захисту обвинуваченого у даному кримінальному провадженні за відсутності вироку суду, за відсутності відповідного рішення КДКА, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги. Більш того, колегія суддів враховує, що захисником, яка брала участь у кримінальному провадженні, у т.ч. на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора з долученням до заперечень доказів на підтвердження позитивних даних, що характеризують особу обвинуваченого, що спростовує доводи захисника про неналежне виконання попереднім захисником своїх обов`язків.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про недотримання судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому вимог кримінального закону, то, на переконання колегії суддів, такі доводи є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги дотримані.

Так, за змістом оскаржуваного вироку при призначенні ОСОБА_6 виду та розміру покарання місцевим судом враховано тяжкість вчиненого злочину, який відноситься відповідно до вимог ст. 12 КК України до тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків від вчиненого, незначний розмір майна, яке намагався викрасти обвинувачений, відсутність претензій з боку представника потерпілого, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації, має вищу освіту, має батьків похилого віку, ветеранів війни, офіційно працює, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

При визначенні строку покарання судом суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, з огляду на те, серед іншого, що представник потерпілого не має претензій матеріального характеру, те, що майно повернуте, розмір майна, що було об`єктом посягання, надзвичайно малий, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких матеріальних та психологічних обставин, його вік, те, що він має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, характеризується за місцем проживання та попереднього навчання виключно позитивно, ряд обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, його щире каяття, яке проявилось в осуді вчиненого, визнання вини, та активне сприяння в розкритті злочину.

З огляду на викладене, враховуючи принцип індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, суд дійшов висновку, що строк, призначеного судом обвинуваченому покарання з застосуванням вимог ст. 69 КК України у виді позбавлення волі є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і запобігання вчинення нових злочинів.

З приводу доводів апеляційної скарги прокурора про відсутність такою пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, то колегія суддів, з огляду на наявні у матеріалах кримінального провадження відомості, у т.ч. те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось протягом нетривалого часу з 16 по 29 квітня 2022 року, вважає, що наведені обставини спростовують доводи прокурора та свідчать про те, що обвинувачений сприяв розслідуванню даного кримінального провадження.

Крім того, враховуючи дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що злочин обвинуваченим вчинено вперше, дані про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, його вік, те, що він працює, має постійне місце реєстрації та проживання в м. Києві, міцні соціальні зв`язки, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, і таке покарання, на думку суду першої інстанції, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових проступків та злочинів.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та, зогляду на встановлені у кримінальному провадженні обставини, враховуючи положення ст. 69 КК України, правові висновки, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України № 51-2132 км 18 від 1 березня 2018 року у частині, що стосується дискреційних повноважень суду при призначенні обвинуваченим покарання, вважає, що суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, врахувавши обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, характер і ступінь тяжкості наслідків та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, вартість майна, яке намагався викрасти обвинувачений, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійшов обґрунтованого висновку, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень має бути кримінальне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, що не є м`яким покаранням.

Окрім того, колегія суддів доходить висновку, що є обґрунтованим і висновок суду першої інстанції про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять і стороною обвинувачення не надано будь-яких даних, які б негативно характеризували обвинуваченого, те, що обвинувачений працює у ПП «Торговий Дім Поляков» з 5 травня 2022 року, де зарекомендував себе позитивно, має на утриманні малолітню дитину - доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував прийняте рішення щодо призначення обвинуваченому покарання саме із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років, що не є м`яким покаранням, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки, з покладенням обов`язків на обвинуваченого, передбачених ст. 76 КК України, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин справи, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, не є занадто м`яким або не справедливим для обвинуваченого, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а рішення суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових злочинів з його боку, без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою органами пробації за місцем проживання, знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та постановлення в цій частині свого вироку, а тому апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до касаційного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4