справа № 492/853/23
УХВАЛА

про повернення обвинувального акту прокурору

12 грудня 2023 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , представниці персоналу органу пробації ОСОБА_5 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 , законного представника потерпілої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000275, внесеному 02 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, -

встановив:

В провадженні Арцизького районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України.

Підготовче судове засідання призначено на 12 вересня 2023 року о 10-30 год., в яке викликані учасники судового провадження.

Захисник-адвокат у підготовчому судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням, підтримане обвинуваченим, про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на те, що обвинувальний акт складений в порушення вимог КПК України, а саме у обвинувальному акті відсутнє належне формулювання обвинувачення, тобто не зазначено тяжкість вчинення тілесних ушкоджень.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання захисника-адвоката про повернення обвинувального акту прокурору, пославшись на те, обвинувальний акт складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, просила призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, доручити представнику персоналу органу пробації скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченого.

Представник потерпілої адвокат, законний представник потерпілої, потерпіла підтримали думку прокурора, просили призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Суд, розглянувши клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, заслухавши сторін кримінального провадження, дійшов висновку про задоволення клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, окрім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення» (п. 5).

Відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 листопада 2016 року (№ 5-328кс16), під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, а фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже, і обвинувачення особи, не повинно викликати сумнівів.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Наведені правові норми у їх системному зв`язку вказують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч. 1 ст. 337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.

Такий висновок підтверджується й положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

За таких обставин, надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації є важливою передумовою забезпечення права на справедливий судовий розгляд та права на захист обвинуваченого.

При цьому, межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, тому ч. 1 ст. 337 КПК України регламентує здійснення судового розгляду щодо особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, яке суд не вправі доповнювати новими кримінальними правопорушеннями або визнати встановленими кримінальні правопорушення, про які не вказано в обвинувальному акті.

З урахуванням того, що в силу ст. 22 КПК України підтримання державного обвинувачення в суді здійснюється лише прокурором, і без викладу в обвинувальному акті фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність відповідно до висунутого обвинувачення, суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Диспозиція ч. 1 ст. 152 КК України передбачає кримінальну відповідальність зокрема за: вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування).

З об`єктивної сторони зґвалтування полягає у статевих зносинах, які поєднуються із: 1) застосуванням фізичного насильства; 2) погрозою його застосування (воля потерпілої особи придушується) або 3) використанням безпорадного стану потерпілої особи (її воля ігнорується).

Фізичне насильство при зґвалтуванні може полягати у нанесенні удару, побоїв, пов`язаному із безпосереднім впливом на тіло потерпілого позбавленні або обмеженні особистої волі, заподіянні тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості тощо і спрямовується на те, щоб учинити з потерпілою особою природний статевий акт, подолати здійснюваний або очікуваний з її боку фізичний опір, пов`язаний з небажанням вступити у статевий контакт.

Нанесення під час зґвалтування або замаху на нього удару, побоїв, заподіяння легких тілесних ушкоджень повністю охоплюється ч. 1 ст. 152 КК України. Заподіяння вказаної шкоди здоров`ю є складовою частиною об`єктивної сторони насильницького зґвалтування. Зґвалтування, поєднане із катуванням потерпілої особи, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 152 і 127 КК України. У разі поєднання зґвалтування із заподіянням потерпілій особі умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, дії винного треба кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 152 і 122 КК України.

За спрямованістю умислу замах на зґвалтування, за якого винна особа діє з метою вчинення природного статевого акту і саме для цього застосовує фізичне насильство, потрібно відмежовувати від суміжних злочинів, передбачених зокрема статтями 121, 122, 125, 153, 156 КК України. Засуджуючи особу за замах на зґвалтування, суд повинен вказати у вироку конкретні причини, не залежні від волі винного, які перешкодили йому довести злочин до кінця (наприклад, неподоланий опір потерпілої особи, втручання сторонніх, фізіологічні чинники).

З урахуванням ст. 17 КК України добровільна відмова від доведення зґвалтування до кінця виключає кримінальну відповідальність за замах на цей злочин. Для визнання відмови від зґвалтування добровільною треба встановити, що особа, маючи реальну можливість довести злочин до кінця, відмовилась від цього і з власної волі припинила злочинні дії. У таких випадках особа може нести відповідальність за фактично вчинені нею дії, якщо вони утворюють склад іншого злочину (наприклад, заподіяння тілесного ушкодження, незаконне позбавлення волі, розбещення неповнолітніх).

Отже, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Як вбачається з обвинувального акту відносно ОСОБА_9 , у ньому не конкретно та суперечливо викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, зокрема дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, - як незакінчений замах на вчинення дій сексуального характеру пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтуваня).

Разом з тим, в обвинувальному акті викладені фактичні обставини злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України та формулювання обвинувачення у неконкретній та незрозумілій формі, зазначивши, що ОСОБА_9 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в порушення загально прийнятих людських, соціальних цінностей закріплених Конституцією України, на ґрунті виникнення у нього раптового умислу направленого на насильницьке задоволення статевої пристрасті, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, бажаючи діяти саме таким чином, для досягнення злочинної мети, застосував фізичне насильство до потерпілої ОСОБА_8 , що виразилось у нанесенні множинних ударів по голові та тілу кулаками лівої та правої руки, в подальшому ОСОБА_9 , розуміючи свою фізичну перевагу, звалив останню на землю, а саме в кущах, що обмежує видимість сторонніми особами, сівши стягнув з неї верхній одяг, а саме светр, силою приспустив штани з нижньою білизною потерпілої ОСОБА_8 , тим самим оголивши її верхню та нижню частину тіла, та намагався вчинити дії сексуального характеру пов`язані з вагінальним проникненням в тіло потерпілої ОСОБА_8 з використанням генеталій без її добровільної згоди, однак злочин не закінчив з тих причин, що не залежали від волі ОСОБА_9 , оскільки останній не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, у зв`язку з тим, що був помічений громадянкою ОСОБА_10 , яка вибігла на крики потерпілої, після чого ОСОБА_9 втік з місця вчинення злочину.

Судом встановлено, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_9 при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення, не зазначено які саме тілесні ушкодження отримала потерпіла (легкі, середньої тяжкості або тяжкі тілесні ушкодження), оскільки від тяжкості тілесних ушкоджень залежить кваліфікація дій обвинуваченого; механізм нанесення тілесних ушкоджень не прописаний, що є неконкретним (скільки ударів, якими частинами рук та в які частини голови та тіла нанесено удари); локалізація, механізм утворення тілесного ушкодження, яке мається у потерпілої.

Судом встановлено, що в обвинувальному акті не описана об`єктивна сторона злочину, що свідчить про неконкретне обвинувачення, чим порушено право обвинуваченого на захист.

Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог наведеної норми в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення не відповідають правовій кваліфікації кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України.

Слід зазначити, що за вказаних обставин, суд під час роз`яснення суті обвинувачення буде позбавлений можливості роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 суть пред`явленого йому обвинувачення, яке б ґрунтувалось на законі, що створить для нього перешкоди захищатись від такого обвинувачення, що потягне за собою порушення права обвинуваченого на захист.

Крім того, при роз`яснення суті обвинувачення суд за власною ініціативою не може роз`яснити правову кваліфікацію обвинуваченому, або ж виключити певні дані з викладення фактичних обставин.

Зазначені вище встановлені в підготовчому судовому засіданні обставини вказують на наявність суттєвих порушень КПК України, які допущені прокурором на стадії направлення обвинувального акту до суду, що унеможливлює належне проведення судового провадження.

Статтею 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення, у тому числі з метою зміни правової кваліфікації, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, а відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом.

Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що у обвинувальному акті відносно ОСОБА_9 виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, які ставляться йому у провину не співставлено із їх юридичним формулюванням, а саме правовою кваліфікацією, суд дійшов висновку, що в такому випадку обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України і таке порушення позбавляє обвинуваченого ОСОБА_9 права на захист від пред`явленого обвинувачення, що є суттєвим порушенням та унеможливлює призначення кримінального провадження за вказаним обвинувальним актом до судового розгляду та є підставою для повернення його прокурору, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314-316, 369-372, 376 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000275, внесеному 02 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, повернути прокурору.

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали оголошено 15 грудня 2023 року о 10 год. 00 хв.

Суддя

Арцизького районного суду

Одеської області ОСОБА_1 .