Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представників потерпілого адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0007342 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2022 року стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Рівне, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2022 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 цього Кодексу.

Судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_5 та ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на його користь 100 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Також вироком вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат, а також скасовано арешт майна у даному кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він 02 грудня 2019 року близько 18 год. 50 хв., у темну пору доби, керуючи технічно справним автомобілем Audi Q5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Богоявленською зі сторони вулиці Будівельників у напрямку вулиці Романа Шухевича в м. Рівне, навпроти будинку №14 по вул. Євгена Коновальця в м. Рівне, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, та пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав дорогу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з права на ліво по ходу руху відносно напрямку руху вказаного автомобіля Audi Q5, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки у вигляді травматичного розриву лівого купола діафрагми з дислокацією шлунка, великого сальника, селезінки в ліву плевральну порожнину, забою поперекового відділу хребта та правого крила клубової кістки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Порушення ОСОБА_8 , пункту 18.1 ПДР, який передбачає, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить вказаний вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, та повністю задовольнити його цивільний позов.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що щире каяття не може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки не знайшло свого підтвердження. Вказав, що ОСОБА_12 не визнавав своєї вини та вигадував свої версії подій, що відбулись, не намагався відшкодувати потерпілому завдану шкоду, а надані під час судового розгляду кошти є лише бажанням обвинуваченого пом`якшити своє покарання.

Також потерпілий вважає, що місцевим судом було неправильно вирішено цивільний позов в частині відмови у стягненні витрат на реабілітацію, оскільки він не мав змоги пройти таку реабілітацію у зв`язку з відсутністю коштів. Зазначив, що суд залишив поза увагою понесені ним витрати на лікування у виді благодійних внесків, подяк персоналу клініки, а також безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, адже внаслідок ДТП він переніс сильний емоційний стрес, а участь у досудовому розслідуванні тільки погіршувала його стан. Потерпілий покликався на те, що обвинувачений керував автомобілем без поліса страхування, що є забороненим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілого ОСОБА_5 та його представників адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог як безпідставних, міркування прокурора ОСОБА_4 залишення вироку без змін як законного, обгрунтованого та вмотивованого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК, кваліфікацію його дій в апеляційній скарзі потерпілий не оспорює та не заперечує.

Що стосується доводів потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема застосування судом закону, який не підлягав застосуванню, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням з покладенням ряду обов`язків на строк 1 рік, врахував суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та особу обвинуваченого.

Зокрема, судом було взято до уваги, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, адже він одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою молодого віку. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку.

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, ні місцевим судом, ні судом апеляційної інстанції, встановлено не було.

Окрім того, місцевий суд надав належну оцінку тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст. 12 КК, належить до категорії тяжких злочинів, а також обставини його вчинення, зокрема те, що при вчиненні цього злочину обвинувачений не перебував у стані алкогольного сп`яніння, після спричинення ДТП до приїзду лікарів намагався надати першу домедичну допомогу потерпілому.

Крім того, приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто звільняючи його від відбування призначеного покарання з випробуванням, місцевим судом також було взято до уваги і досудову доповідь Рівненського районного відділу «Центр пробації», відповідно до якої, враховуючи інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, спосіб його життя та низьку ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення, виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення або обмеження волі та не становить небезпеки для суспільства.

Також місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на один рік, що також буде чинити на обвинуваченого виховний вплив.

Таким чином, наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного основного покарання, оскільки його перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою.

Стосовно доводів потерпілого про помилковість визнання обставиною, яка пом`якшує покарання, щирого каяття обвинуваченого, то такі не ґрунтуються на матеріалах провадження. Зокрема, у ході розгляду цього кримінального провадження судом першої інстанції, він висловлював щирий жаль з приводу спричиненої ДТП, у результаті чого потерпілим було отримано тяжкі тілесні ушкодження, в добровільному порядку частково відшкодував завдані збитки, а саме 52 550 грн. під час розгляду у суді першої інстанції, а також під час апеляційного розгляду - 500 Євро, що еквівалентно 19 258,85 грн. При цьому пояснив колегії суддів, що готовий сплатити визначену судом суму компенсації після вступу оскарженого судового рішення в законну силу.

Також, колегія суддів вважає, що місцевим судом було правильно вирішено цивільний позов потерпілого.

За змістом ч.1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Колегія суддів зауважує, що, покладаючи на обвинуваченого обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду, суд має виходити з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

При цьому, ч.ч.1, 2 ст. 22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Місцевий суд, частково задовольняючи цивільний позов потерпілого, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Зокрема, як визначено п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п.3 Постанови Пленуму N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_5 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що він зазнав у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями в результаті ДТП, а також перебуванням на лікуванні.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, місцевий суд належним чином оцінив характер та обсяг моральних страждань, що їх зазнав потерпілий та дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. На переконання колегії суддів, такий розмір відшкодування в повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Також, відповідно до приписів ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так місцевим судом було належним чином досліджено докази, надані потерпілим, щодо понесених ним витрат на проходження лікування, та встановлено, що документально підтверджена сума вказаних витрат складає 16 722,05 коп. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження понесених витрат на оплату благодійних внесків, «подяк» персоналу клініки тощо, потерпілим не було надано як місцевому суду, так і апеляційному, а тому відсутні підстави для задоволення цивільного позову в цій частині.

Окрім того, потерпілим ОСОБА_5 не підтверджено відповідними документами необхідність у проходженні ним реабілітації у зв`язку з отриманими в результаті цього злочину тілесними ушкодженнями, а також вартість можливої реабілітації. Колегія суддів вважає, що у разі необхідності такої та за наявності підтверджуючих її документів потерпілий може звернутись в суд з цивільним позовом відповідного змісту.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та мотивованим, постановленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог потерпілого не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2022 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3