Справа № 309/2482/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.01.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали контрольного провадження 11-кп/4806/717/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 24.11.2023. Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою, починаючи з 27.11.2023 до 25.01.2024 включно, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, несудимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що в провадженні Хустського районного суду Закарпатської області перебуває об`єднане кримінальне провадження, внесене 06.05.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000360 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу у виді домашнього арешту на запобіжний захід тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 задоволено та застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, який ухвалами суду неодноразово продовжувався, востаннє до 26.11.2023. Окрім того, в ухвалі вказується на те, що закінчити судовий розгляд справи на сьогоднішній день не видається можливим, оскільки докази в судовому засіданні не перевірені в повному обсязі, а тому продовжують існувати ризики, визначені ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, з метою зміни ними показань чи відмови від раніше даних показань, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.Розглядаючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, суд виходив з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, а також прийняв до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом булообрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, що застосування іншого, більш м`якого, запобіжного заходу унеможливить прояв

-2-

встановлених судом ризиків, та не буде ефективним та доцільним у рамках кримінального провадження та свідчить про те, що інші, більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та встановленим судом.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вказує на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Просить ухвалу скасувати, оскільки відсутні визначені законом підстави для тримання його під вартою. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає проте, що він незаконно вже близько восьми років утримується під вартою, що перевищує всі розумні строки та є порушенням його особистих прав і свобод. Категорично заперечує свою причетність до вчинення злочинів у яких обвинувачується та вважає, що відсутні докази, які б доводили протилежне. Також вказує на те, що він має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності прокурора неявка якого, з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів контрольного провадження вбачається, що прокурор належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги. При цьому береться до уваги і те, що будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги чи даних про поважність причин неявки від прокурора, не надходило, а також те, що прокурор не заявляв клопотання про розгляд апеляційної скарги у його присутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

За приписами ст. 29 Конституції України та ст. 176, 177, 178 КПК України, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що при обранні запобіжного заходу - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст. 183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 КПК України.

-3-

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді чергового клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, під час судового розгляду об`єднаного кримінального провадження № 0000360 щодо вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194КК України, ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 задоволено клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу у виді домашнього арешту на запобіжний захід тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 та застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, який ухвалами суду неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 24.11.2023, до 25.01.2024 включно.

На даний час, на розгляді Хустського районного суду Закарпатської області перебувають матеріали об`єднаного кримінального провадження, внесеного 06.05.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000360 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції чергове клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 мотивовано тяжкістю обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Хустського районного суду Закарпатської області від 24.11.2023 про продовження строку тримання під вартою теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, та тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із

-4-

речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що в разі обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний, обвинувачений може ухилитися від слідства або суду, знищити речові докази, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність. При цьому суд повинен врахувати обставини, які вказані в ст. 178 КПК України.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Після цього прокурори і суди не навели жодних підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв протии України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

-5-

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Як вбачається з ухвали, суд, поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих й свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам та взагалі не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого, зокрема, відсутність судимості, наявність міцних соціальних та родинних зв`язків, постійного місця проживання, тощо.

На переконання колегії суддів, наведені у клопотанні прокурором доводи про те, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_5 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності, зможе переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з якими погодився суд першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора, не підтверджені жодним доказом і такі висновки не узгоджуються з фактичною поведінкою обвинуваченого, зокрема, впродовж судового розгляду, який, до того ж не з вини обвинуваченого, починаючи з 2016 року не розпочато.

Разом з тим, із чергового клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні протягом майже восьми років.

Будь які інші обґрунтування, які свідчать про те, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, в матеріалах клопотання прокурора відсутні.

Апеляційний суд враховує, що відомостей про те, що ОСОБА_5 у будь-який спосіб перешкоджав досудовому розслідуванню чи перешкоджає судовому розгляду, в матеріалах контрольного провадження немає і апеляційному суду не надано.

На думку колегії суддів вказані обставини судом першої інстанції враховані не були. Вказане призводить до висновку про те, що встановлені при обранні щодо підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу ризики незаконного впливу на потерпілих та свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, не знайшли свого підтвердження, що дає підстави для судження про зменшення передбачених ст. 177 КПК України ризиків і свідчать про безпідставність висновку суду про недоведеність зменшення ризиків, які існували під час взяття підозрюваного під варту, а відтак і необхідність чергового продовження застосування до ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу, оскільки таке втручання у права та свободи особи, які гарантуються не лише національним законодавством, а й закріплені в Конвенції з прав людини і основоположних свобод, при таких обставинах, не може вважатися виправданим.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції в ухвалі не мотивовано та прокурором не доведено, що ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_5 та ступінь вираженості доведениху кримінальному провадженні ризиків свідчать про беззаперечну неможливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

-6-

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» від 26.06.2014 вказується на те, що аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (inabstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її на стільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ ( рішення у справі «Доронін проти України», «Осипенко проти України», «Харченко проти України»).

Враховуючи вищенаведені обставини та недоведеність стороною обвинувачення того, що жоден із більш м`яких, ніж тримання під вартою, запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також те, що обставини, зазначені у ст. 178 КПК України, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою таким, що не відповідає положенням ст. 176, 177, 178, 183 КПК України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Постановляючи нову ухвалу, апеляційний суд враховує тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 та покарання, яке загрожує останньому у разі доведення його вини, конкретні обставини події, поведінку обвинуваченого, дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, відомості, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, колегія суддів вважає, що запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 можливо, застосувавши відносно нього запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту в період з 19 до 07 год наступної доби, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, оскільки прокурор не довів суду виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права обвинуваченого ОСОБА_5 на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, а також з огляду на тривалість розгляду кримінального провадження Хустським районним судом Закарпатської області, судовий розгляд в якому впродовж семи років ще не розпочато, вважає за необхідне клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

-7-

На переконання колегії суддів, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , які вказують на існування міцних важелів соціального стримування, апеляційний суд вважає, що пропорційним ступеню небезпеки ризикам, які є у кримінальному провадженні, а також завданням кримінального провадження, є запобіжний захід у виді домашнього арешту в певну пору доби.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 перебуває під вартою з 01.03.2018, тому подальше його тримання під вартою не виправдовується ні завданнями кримінального судочинства, ні цілями кримінального провадження. Таке тривале утримання особи під вартою на переконання колегії суддів, суперечить як ряду рішень Європейського суду з прав людини, так і нормам кримінального процесуального законодавства України, новелою якого було недопущення випадків тривалого утримування осіб під вартою без вироку суду.

Такий запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга обвинуваченого до часткового задоволення.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів контрольного провадження доказів (документів), які б підтверджували доводи клопотання про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 24.11.2023, щодо ОСОБА_6 скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання в період з 19 до 07 год наступної доби за адресою АДРЕСА_1 , без дозволу суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з населеного пункту: с. Рокосово, Хустського району Закарпатської області, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; заборонити спілкуватися з потерпілими та свідками в даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

-8-

Строк дії ухвали встановити до 25.01.2024 включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися у житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього обов`язків.

Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти негай й зобов`язати негайно прибути до місця свого проживання: АДРЕСА_1 .

Копію ухвали для відома та виконання надіслати начальнику УВП № 9 ДДВП України в Закарпатській області та начальнику Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді