Справа №587/175/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/303/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

04 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/175/21 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 13.10.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Гараджамирли, Шамхорського району, Азербайджанської Республіки, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- потерпіла ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки її цивільний позов до страхової компанії було безпідставно залишено без розгляду, додані до нього документи підтверджують в повному обсязі понесені нею витрати на лікування та заподіяну злочином моральну шкоду, обвинувачений заподіяну злочином шкоду у добровільному порядку не відшкодував, не вибачився перед нею, його каяття у вчиненому є не щирим;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільних позовів, призначивши ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді одного року позбавлення волі без позбавлення права керування т/з. На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік. Відмовити у задоволенні цивільного позову КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» про стягнення з обвинуваченого витрат на лікування в сумі 78772,58 грн, позов потерпілої ОСОБА_14 задовольнити частково і стягнути на її користь 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а в частині відшкодування матеріальної шкоди відмовити. Вважає призначене її підзахисному покарання занадто суворим, оскільки обвинувачений вину у вчиненому визнав, активно сприяв розкриттю злочину, внаслідок ДТП отримав III групу інвалідності, частково відшкодував заподіяну злочином шкоду. Заявлені лікарнею витрати на лікування не підтверджуються довідкою-розрахунком, а розмір заявленої потерпілою матеріальної шкоди не підтверджується належними та допустимими доказами.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 13.10.2021 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керування т/з. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки. На підставі ст. 76 КК зобов`язаний періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженими органом з питань пробації. Стягнуто з ОСОБА_12 на користь КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» 78772 грн в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_14 ; Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації 698,73 грн в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_14 ; потерпілої ОСОБА_14 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позов ОСОБА_14 в частині вимог до ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» залишений без розгляду.

Згідно вироку, 03.11.2020 близько 20:00 ОСОБА_12 , керуючи автомобілем «ГАЗ-322132 ПЕ», н. з. НОМЕР_1 автодорогою Н-07 «Київ-Суми-Юнаківка», рухаючись із перевищенням дозволеної швидкості в населеному пункті у напрямку м. Суми разом із пасажиром ОСОБА_14 , на 279 км в с. Сула Сумського району Сумської області, не врахував дорожню обстановку та знехтував безпекою дорожнього руху, допустив порушення п. 2.3б, 10.1, 12.1, 12.4, 19.3 ПДР, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, втратив контроль за рухом автомобіля та допустив його перекидання у кювет. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_14 отримала легкі, середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, а допущені ОСОБА_12 порушення вимог п. 10.1, 12.1, 19.3 ПДР знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_10 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка заперечила щодо задоволення апеляційних скарг та просила залишити без змін судове рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_14 не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК і пом`якшення призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень; підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу; більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі ст. 70 та 71 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення; у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів також дотримується і автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має III групу інвалідності, вірно визнав обставинами, що пом`якшують покарання його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, обставин, що обтяжують покарання не встановив, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування т/з, звільнивши від його відбування покарання на підставі ст. 75 КК, що відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_12 покарання за ч. 2 ст. 286 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, враховуючи конкретні наслідки, які настали в результаті його вчинення.

Наявність у обвинуваченого III групи інвалідності не є безумовною підставою для ще більшого пом`якшення призначеного покарання.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_10 про відсутність доказів понесених КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» витрат на лікування потерпілої ОСОБА_14 , то вони не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають, оскільки суперечать фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, по-перше, як убачається з матеріалів кримінального провадження КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» звернулася з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_12 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_14 в сумі 78772,58 грн, розмір яких підтверджується доданою до цивільного позову довідкою-розрахунком. По-друге, відповідно ст. 62 КПК, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього.

Ухвалюючи рішення про розмір відшкодування з обвинуваченого ОСОБА_12 моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_14 , суд першої інстанції в повній мірі врахував глибину та характер пережитих нею душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями обвинуваченого, істотністю вимушених змін у її житті у зв`язку отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, наслідки, що настали, значне погіршення здоров`я, і цілком вірно стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої 10000 грн.

Доводи потерпілої ОСОБА_14 про безпідставне залишення без розгляду її цивільного позову до страхової компанії, на думку колегії суддів, також задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно ч. 2 ст. 127 КПК, шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а згідно ч. 1 ст. 128 цього Кодексу особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а згідно п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК стороною кримінального провадження з боку обвинувачення є, зокрема, потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ст. 92 КПК).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_14 до СК ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» про стягнення витрат на відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням сумі 21000 грн, та 130000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка згідно ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обраховується відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження понесених нею витрат матеріали провадження не містять, а в судові засідання потерпіла не змогла з`явитися через стан здоров`я.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_14 про направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені п. 2-7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд. При цьому порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо ОСОБА_12 , і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 13.10.2021 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційні скарги його захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4