Справа № 466/4661/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1368/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 4 липня 2022 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором ОСОБА_10 , та накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: будівлю офісу під літ. «В-4», загальною площею 1019 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42497672); нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_11 , а саме: нежитлові приміщення №1, 2, 7; в будівлі офісу літ. «В-4» загальною площею 384, 2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 43477221).

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 4 липня 2022 року скасувати в частині накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: будівлю офісу під літ. «В-4», загальною площею 1019 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42497672).

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження застосовано незаконно, з огляду на що оскаржена ухвала підлягає скасуванню. Зокрема, вказує, що ОСОБА_7 на підставі договорів дарування від 11 березня 2015 року №306, №308 набув право власності на нежитлові приміщення (будівля «г-1», нежитлове приміщення будівлі «В-2»), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 4 травня 2018 року №469 затверджено Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 з розширенням за рахунок надбудови під офіс (зі складськими приміщеннями). В подальшому, ОСОБА_7 подав до Інспекції ДАБК у м. Львові повідомлення про початок будівельних робіт, а потім - декларацію про готовність до експлуатації. Про те, що ТОВ «Семільйон» укладало з іншими особами договори, відповідно до яких залучало кошти останніх нібито для фінансування об`єкта реконструкції, ОСОБА_7 нічого відомо не було. Своєї згоди на укладення таких договорів він не надавав. Жодних доказів просидженого до клопотання не долучено та у клопотанні не зазначено. Відтак, версія слідства про те, що ОСОБА_7 діяв у змові із посадовими особами ТОВ «Семільйон» є припущенням.

Як зазначає апелянт, арешт з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання може бути застосований виключно щодо майна підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. При цьому ОСОБА_7 не підпадає під жодне із цих визначень, відповідно, його майно не підлягало арешту, а ухвала слідчого судді є незаконною.

Захисник звертає увагу, що за два роки досудового розслідування слідчий так і не встановив обставин вчинення кримінального правопорушення, жодній особі не повідомив про підозру, а тому підстав, які можуть обґрунтувати необхідність подальшого продовження арешту майна, немає.

При цьому арешт належного ОСОБА_7 майна позбавив його правомочностей власника: права користування, розпорядження та відчуження. Такий арешт не забезпечить «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту інтересів осіб у цьому кримінальному провадженні.

28 листопада 2023 року прокурор Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_12 подала заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_13 , поданої в інтересах ОСОБА_7 , про скасування ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 4 липня 2022 року у справі №466/4661/22 в частині накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: будівлю офісу під літ. «В-4», загальною площею 1019 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42497672).

Подані на апеляційну скаргу заперечення мотивує тим, що станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000192 від 18 лютого 2022 року триває. Зазначає, що арешт на вказане нерухоме майно накладено з метою збереження речових доказів та спеціальної конфіскації; скасування арешту може призвести до приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі вказаної будівлі, невстановлення винних осіб, що в подальшому призведе до неналежного досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, позицію представника власника майна на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка просила відмовити у задоволенні апеляційних вимог, перевіривши матеріали судової справи, обговоривши наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, пункт 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Як вбачається зі змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0000192 від 18 лютого 2022 року, слідчий визначив метою накладення арешту конфіскацію майна як вид покарання, тобто фактично покликався на п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України. Крім цього, слідчий також зазначає про існування ризику подальшого відчуження вказаного об`єкта нерухомого майна та необхідність збереження його як речового доказу.

Водночас, на переконання апеляційного суду, слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст. 171 КПК України з огляду на такі обставини.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Приписами ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Поряд з тим, у контексті того, що метою накладення арешту слідчим визначено, у тому числі, необхідність збереження речового доказу, колегія суддів зауважує, що із аналізу змісту клопотання не видається можливим встановити, яке доказове значення у вказаному провадженні має нерухоме майно, а саме: будівля офісу під літ. «В-4», загальною площею 1019 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42497672), яке за своєю природою не містить жодної інформаційно-доказової бази.

Що ж стосується також мети як конфіскація майна як вид покарання, то колегія суддів звертає увагу, що санкція ч. 4 ст. 190 КК України, за якою згідно внесеними до ЄРДР відомостями проводиться досудове розслідування, не передбачає такого виду покарання як конфіскація майна.

Водночас, у своїх заперечення на апеляційну скаргу прокурор зазначає також про таку мету накладення арешту на майно як спеціальна конфіскація, яка, згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України, є самостійною, окремою метою для накладення арешту майна.

У своєму Рішенні № 1/р-2022 від 30 червня 2022 року Конституційний Суд України розмежував поняття «конфіскації майна» та «спеціальної конфіскації» та вказав, що конфіскація майна полягає у примусовому безоплатному вилученні майна, що є власністю засудженого. Унаслідок чого конфіскація майна є видом покарання, застосування якого має на меті покарання винного, його виправлення й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень цією та іншими особами. Натомість спеціальна конфіскація застосовується у разі, коли майно вилучається в особи, яка не є власником або добросовісним володільцем такого майна, а тому цей захід впливу на особу має некаральний характер.

Відтак, клопотання слідчого містить істотні суперечності стосовно мети накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_7 , які прокурор не змогла усунути під час апеляційного розгляду.

Частина 3 ст. 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя суду першої інстанції при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, а тому колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є передчасною, оскільки виявлені істотні порушення вимог КПК України перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Водночас, з огляду на встановлені апеляційним судом істотні порушення кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не розглядає інші доводи апеляційної скарги представника власника майна, щодо обґрунтованості клопотання слідчого.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи встановлене, колегія суддів дійшла висновку, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, якою клопотання про накладення арешту на майно необхідно повернути прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту його отримання.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 412, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 4 липня 2022 року про накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: будівлю офісу під літ. «В-4», загальною площею 1019 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42497672), скасувати.

Клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_14 , погодженого з прокурором Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000192 від 18 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, повернути прокурору Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_12 для оформлення з дотриманням вимог ст. 171 КПК України, встановивши строк сімдесят дві години з моменту отримання клопотання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4