Справа № 161/8599/18 Провадження №11-кп/802/151/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Новокалманка Усть-Калманського району Алтайського краю Російської Федерації, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з повною вищою освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працюючий приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, раніше не судимий,

визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України та виправданий, за недоведеністю у вчинені ним даного кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_7 скасовано.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Органом досудового розслідування, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, 17 грудня 2014 року близько 13 год. на підставі реєстраційного посвідчення №49 від 01.04.2002 року та свідоцтва про право заняття нотаріальною діяльністю, яке зареєстровано в журналі реєстрації виданих свідоцтв про право заняття нотаріальною діяльністю за №4278, здійсненого в Міністерстві Юстиції України, являючись приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, відповідно до Закону України від 02.09.1993 року №3425-ХІІ "Про нотаріат", будучи наділеним повноваженнями складати угоди і заяви, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз`яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, тобто являючись особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, діючи умисно, за попередньою змовою із невстановленою на даний час досудовим розслідуванням особою, в порушення вимог ст.43 Закону України "Про нотаріат", у приміщенні контори за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Лесі Українки, буд. 18/1, за місцем здійснення нотаріальної діяльності, склав завідомо підроблений офіційний документ у визначеній Законом формі, який містить передбачені законом реквізити, а саме: договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року, використовуючи при цьому спеціальні бланки нотаріальних дій серії НАК 430523 та НАК 430524, який в подальшому незаконно посвідчив власним підписом, скріпив печаткою приватного нотаріуса та видав ОСОБА_13 .

Зокрема, ОСОБА_7 , за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у вказаному місці та у вказаний час, умисно вніс у вказаний договір завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_14 17 грудня 2014 року нібито відчужила на користь ОСОБА_13 кв. АДРЕСА_2 , а остання взамін цього зобов`язувалася забезпечувати ОСОБА_14 утриманням та доглядом довічно, що фактично не відповідало дійсності, оскільки ОСОБА_14 вказаний договір не укладала та не підписувала, до нотаріуса ОСОБА_7 не зверталась, відповідно вищевказані умови договору не відповідали внутрішній волі останньої.

У подальшому, на підставі вказаного договору довічного утримання від 17 грудня 2014 року, в цей же день право господарського відання на кв. АДРЕСА_2 було зареєстровано на ОСОБА_13 , про що нотаріусом ОСОБА_7 внесено запис №8110526 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою ст.203 ЦК України.

Із змісту ст.203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, договір довічного утримання від 17.12.2014 року, підписаний невстановленою досудовим розслідуванням особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій від імені ОСОБА_14 , остання самостійно не підписувала такий договір, а тому на підставі ст.49 Закону України "Про нотаріат" приватний нотаріус ОСОБА_7 повинен був відмовити у посвідченні та видачі такого договору ОСОБА_13 .

З вищевказаних підстав, 19 травня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду, яке набуло законної сили, вказаний договір довічного утримання від 17.12.2014 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , що посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №760 визнано недійсним.

Крім цього, він же, діючи повторно, умисно протиправно, 02 лютого 2017 року о 15 год. 37 хв., на підставі реєстраційного посвідчення №49 від 01.04.2002 року та свідоцтва про право заняття нотаріальною діяльністю, яке зареєстровано в журналі реєстрації, виданих свідоцтв про право заняття нотаріальною діяльністю за №4278, здійсненого в Міністерстві Юстиції України, являючись приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, відповідно до Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425 - XII "Про нотаріат", будучи наділеним повноваженнями складати угоди і заяви, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз`яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, тобто являючись особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, діючи за попередньою змовою із невстановленою на даний час досудовим розслідуванням особою, в порушення вимог ст. 43 Закону України "Про нотаріат", склав та видав завідомо підроблений офіційний документ у визначеній Законом формі, який містить передбачені законом реквізити, а саме: довіреність від 02 лютого 2017 року, використовуючи при цьому спеціальний бланк нотаріальних дій серії НВА 791097, який в подальшому незаконно посвідчив своїм підписом, скріпив печаткою приватного нотаріуса та видав ОСОБА_15 .

Зокрема, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у вказаному місці, та у вказаний час, умисно вніс у вказану довіреність завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_16 02 лютого 2017 року нібито уповноважує ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , безоплатно бути її представниками в підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в тому числі, органах Державтоінспекції України, Національної поліції у відповідних органах надання сервісних послуг, органах нотаріату при вирішенні питань, пов`язаних з продажем чи обміном, за ціну та на умовах на розсуд представника, належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 2014 року Центр ДАІ 0701, автомобіля марки "Renault" моделі "Scenic", 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що фактично не відповідало дійсності, оскільки ОСОБА_18 вказану довіреність не мала наміру надавати та не підписувала її, а тому вищевказані умови довіреності не відповідали внутрішній волі останньої.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_15 04 лютого 2017 року у територіальному сервісному центрі МВС 0741 у Волинській області здійснив продаж та перереєстрацію прав на автомобіль "Renault" моделі "Scenic", 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 на користь ОСОБА_17 .

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою ст.203 ЦК України.

Із змісту ст.203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, довіреність від 02.02.2017 року, на бланку серії НВА 791097, ОСОБА_16 самостійно не підписувала, а тому на підставі ст.49 Закону України "Про нотаріат" приватний нотаріус ОСОБА_7 повинен був відмовити у посвідченні та видачі такої довіреності.

Вищевказані умисні дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано, як два окремі епізоди вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, які виразились у складанні та видачі особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, завідомо підробленого офіційного документа, який надає права, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, у тому числі, повторно.

В поданій апеляційній скарзі прокурор зазначає про незаконність оскаржуваного вироку через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення лише на підставі показань самого обвинуваченого і свідка ОСОБА_13 , та послався вибірково на окремі докази, не надавши при цьому відповідної оцінки дослідженим в судовому засіданні доказам, не співставивши їх з точки зору взаємозв`язку. Крім того, судом зроблено висновки, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Суд неправильно оцінивши обставини кримінального провадження, не надав оцінку показанням свідків, і їх показання в судовому рішенні виклав формально та неповно. Вказує про те, що обвинувачений в судовому засіданні при наданні показань взагалі не вказував про будь-які пошкодження ОСОБА_14 у зв`язку з чим вона підписувала договір довічного утримання лівою рукою. Про дану обставину не вказували також свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які в силу своїх професійних обов`язків безпосередньо спілкувалися з ОСОБА_14 .. Не взято до уваги судом також і розбіжності в показаннях цих свідків про відвідування ОСОБА_14 , а також про можливість пересування останньої, що свідчить про можливу їх недостовірність. Крім того, залишились поза увагою суду показання потерпілої ОСОБА_9 про те, що її мати ОСОБА_21 доглядала (провідувала, прибирала квартиру, готувала їжу) за померлою ОСОБА_14 , проте, а ні вона, а ні її мати жодного разу не бачили в квартирі ОСОБА_13 , а також не володіли жодними відомостями про те, що остання доглядала за ОСОБА_14 .. Проігноровано судом було і показання потерпілої ОСОБА_16 про те, що вона нікому не надавала свій паспорт і не втрачала його, що унеможливлює факт звернення невстановленої особи до ОСОБА_7 з оригіналом паспорта цієї потерпілої. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано критично віднісся до показань експерта ОСОБА_22 , яка на думку суду не змогла пояснити причини не проведення експертами Львівського НДІСЕ повторної почеркознавчої експертизи. Цей експерт суду показала, що незважаючи на вік людини, її положення в момент підписання документу, а також зміну пишучої руки, почерк конкретної особи зберігає індивідуальні ознаки письма. Навіть при наявності хвороби, яка може впливати на почерк, зберігається комплекс спільних ознак, за якими є можливість ідентифікувати почерк людини. Вважає, що встановлені фактичні дані у своїй сукупності з іншими доказами є достатніми для переконання в тому, що ОСОБА_7 умисно та протиправно склав та видав завідомо підроблені офіційні документи, і відповідно спростовують висновки суду про те, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні злочинів. Просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

В поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 вважає вирок суду незаконним. Посилається на те, що показання обвинуваченого мають суттєві суперечності з його показаннями наданими ним в різний час, та розбіжності з показаннями інших свідків, на що суду не звернув увагу. Крім того, суд першої інстанції повинен був ставитись критично до показань свідка ОСОБА_13 , оскільки саме вона була безпосереднім вигодонабувачем за договором довічного утримання, однак цього зроблено не було. Цей свідок також надавала різні показання щодо необхідності догляду на ОСОБА_14 та щодо наявності в останньої родичів. Вказує на те, що показання ОСОБА_9 в тій частині, що ОСОБА_14 не могла підписати договір довічного утримання, суд першої інстанції відкинув як припущення незважаючи на те, що вони підтверджені висновком експерта-почеркознавця, який зазначив, що ОСОБА_14 такий договір не підписувала. Вважає, що місцевий суд в порушення вимог КПК України визнав недопустимим в якості доказу висновок почеркознавчої експертизи №728 від 05.10.2015. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, який ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.385 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційних скарг, прокурора, потерпілу та представника потерпілої, які подані апеляційні скарги підтримували і просили скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які апеляційні скарги заперечували і просили судове рішення залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Положеннями ст.94 КПК України регламентовано, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно приписів ч.1 ст.410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Нормами п.4 ч.1 ст.411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, у вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Основою мотивувальної частини вироку є аналіз і оцінка досліджених судом доказів. При ухваленні вироку мають одержати оцінку всі докази, розглянуті в судовому засіданні: як докази, на підставі яких суд визнав установленими ті або інші обставини, так і ті з них, через які суд дійшов висновку, що деякі обставини не мали місці в дійсності. Прийняття одних і відхилення, неврахування інших доказів судом має бути вмотивованим. Підставою неврахування доказів є відсутність у них відомостей про обставини кримінального правопорушення властивостей належності, допустимості або їх недостовірності.

Проте, оскаржуваний вирок суду щодо ОСОБА_7 вказаним вище вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за епізодом підроблення офіційного документа (договору довічного утримання від 17 грудня 2014 року), суд першої інстанції прийшов до переконання, що висновок судово-почеркознавчої експертизи науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області № 728 від 05 жовтня 2015 року, є недопустимим доказом, оскільки на думку суду для проведення експертизи використані зразки почерку та підпису ОСОБА_14 , які містилися в документах, які були надані потерпілою, однак, після проведення експертизи дані документи слідчим не були у процесуальний спосіб долучені до матеріалів кримінального провадження.

Також місцевий суд встановив, що згідно показань ОСОБА_7 , ОСОБА_14 підписувала договір лівою рукою, оскільки в неї була пов`язка на правій руці.

Проте такі висновки місцевого суду є передчасними, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є суперечливими та зробленими без урахування всіх обставин даного кримінального провадження.

Так, допитаний місцевим судом обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що не пам`ятає день та час, проте пам`ятає факт того, що до нього в нотаріальну контору звернулася жінка на ім`я ОСОБА_23 , на той час йому незнайома, з приводу посвідчення договору довічного утримання. Він їй надав консультацію про те, які необхідні для посвідчення договору документи, при цьому, обумовлювалось, що даний договір буде укладатись за місцем проживання ОСОБА_14 , оскільки остання є лежача. В обумовлений час, він прибув на виклик в квартиру ОСОБА_14 , описуючи детально обстановку в квартирі, вказав, що остання знаходилась в лежачому положенні, та в неї була пов`язка на правій руці, в зв`язку з чим, вона підписувала договір довічного утримання лівою рукою. При цьому, до підписання нею даного договору, він роз`яснив їй наслідки укладення такого договору і остання, усвідомлюючи наслідки і висловлюючи свою волю, висловила добровільно своє бажання, щоб право власності на квартиру, яка їй належала на праві власності перейшло до ОСОБА_13 , яка взамін, буде опікуватися нею, тому будь яких сумнівів у тому, що вона не розуміє значення своїх дій у нього не було.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_20 (соціальний працівник) суду показала, що покійна ОСОБА_24 була її підопічною років 20. Вона її обслуговувала, готувала їжу, прала, купувала продукти харчування, купала її. ОСОБА_24 їй повідомляла, що родичів у неї взагалі немає. За весь час коли вона приходила до ОСОБА_24 , а це п`ять днів на тиждень, вона родичів жодного разу не бачила. Проте, останнім часом помітила, що коли приходила до ОСОБА_24 після вихідних в неї було наготовлено, проте хто готував, вона не повідомляла. В грудні 2014 року у неї погіршився стан здоров`я, вона майже не вставала, у неї стали з`являтися пролежні і ОСОБА_19 відправила її в лікарню. При цьому, вона підтвердили те, що родичі не цікавились ОСОБА_14 та не здійснювали догляд за нею, проте остання дійсно його потребувала.

Таким чином, свідок ОСОБА_20 , яка є соціальним працівником, і яка на постійній основі 5 днів на тиждень її обслуговувала, про будь-які пошкодження правої руки ОСОБА_14 не зазначала. Крім того, не зазначала про таку обставину в своїх показаннях і свідок ОСОБА_19 .

З врахуванням вказаних обставин, місцевий суд передчасно прийшов до висновку, що показання потерпілої ОСОБА_9 , в тій частині, що ОСОБА_14 не підписувала даний договір ґрунтуються тільки на припущеннях.

Також є передчасним висновок суду щодо визнання недопустимим доказом висновок судово-почеркознавчої експертизи науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області № 728 від 05 жовтня 2015 року, враховуючи таке.

Відповідно до ст.ст.86, 87 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Як вбачається з висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області № 728 від 05 жовтня 2015 року, який проведено експертом ОСОБА_22 , договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року підписаний не ОСОБА_14 . В якості порівняльного матеріалу експертом були використані зразки почерку та підпису ОСОБА_14 , які містилися в документах, отриманих слідчим від потерпілої. За результатами експертного дослідження експертом ОСОБА_22 було складено висновок, згідно з яким договора довічного утримання, заява на ім`я нотаріуса ОСОБА_7 від 17 грудня 2014 року та запис у журналі реєстру вчинення нотаріальних дій за 2014 рік підписані не ОСОБА_14 , а іншою особою.

Оцінюючи як доказ вказаний висновок експерта, місцевий суд виходив з того, що для проведення експертизи використані зразки почерку та підпису ОСОБА_14 , які містилися в документах, які були надані потерпілою, однак, після проведення експертизи дані документи слідчим не були у процесуальний спосіб долучені до матеріалів кримінального провадження.

Однак, згідно положень п.19 ч.1 ст.3 КПК України, потерпілий є стороною кримінального провадження.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.56 КПК України, потерпілий наділений правом подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Отже, потерпілий у кримінальному провадженні має право подавати докази, в тому числі слідчому.

Як вбачається з вказаного висновку експерта, документи, які надані потерпілою, були детально описані у висновку експерта, проштамповані експертом цієї установи, і всі вони були надані суду представником потерпілої безпосередньо в судовому засіданні.

Тому висновок місцевого суду про те, що неможливо перевірити процесуальний порядок отримання вказаних документів для проведення експертизи, є передчасним та сумнівним.

Допитана місцевим судом експерт науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області ОСОБА_22 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, підтримала свій висновок експерта №728 від 05 жовтня 2015 року та роз`яснила, що достатність та якість наданого матеріалу експертом визначається у кожному конкретному випадку. Для проведення експертизи їй було достатньо наданих матеріалів, при цьому сукупність виявлених нею розбіжних ознак була достатньою для надання категоричного негативного висновку щодо неналежності підпису ОСОБА_14 на договорі довічного утримання.

Місцевим судом призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу на предмет належності підпису і почерку на документах ОСОБА_14 і доручено проведення даної експертизи Львівському науково.

Разом з тим, отримавши матеріали кримінального провадження на підставі ухвали суду про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, експерти Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз не змогли надати висновок, у зв`язку з відсутністю достатніх зразків почерку ОСОБА_14 ..

Разом з тим, виправдовуючи ОСОБА_7 , місцевий суд в оскаржуваному вироку взагалі не мотивував своє рішення, чому він надав перевагу саме повідомленням експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надати висновок, за наявності показань у судовому засіданні експерта ОСОБА_22 та наданого нею висновку експерта.

Крім того за наведеної сукупності обставин кримінального провадження, судом першої інстанції не ініціювалось питання про допит експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на предмет з`ясування обставин неможливості надання висновку, а у подальшому призначення відповідної експертизи в іншому державному експертному закладі для усунення протиріч, в порядку статей 356, 332 КПК України.

Місцевий суд на вказані обставини уваги не звернув і не дав вищенаведеному висновку експерта №728 від 05 жовтня 2015 року та показанням експерта ОСОБА_22 належної юридичної оцінки в сукупності з іншими дослідженими доказами.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, досліджуючи сукупність доказів в даному кримінальному провадженні, не дав їм відповідної оцінки згідно положень ч.1 ст.94 КПК України, в результаті чого прийшов до передчасного висновку про недопустимість як доказу висновку експерта №728 від 05 жовтня 2015 року, і як наслідок недоведеність вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Отже, підсумовуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вищенаведена сукупність порушень вимог кримінального процесуального законодавства є істотною, оскільки вона перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тому оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки місцевим судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили прийняти законне та обґрунтоване рішення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , які з урахуванням вимог апеляційних скарг не можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції.

Положеннями п.6 ч.1 ст.407 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог сторони обвинувачення, що обумовлює часткове задоволення поданих апеляційних скарг і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані порушення кримінального процесуального закону, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати сукупність доказів, досліджених в ході судового розгляду, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст.370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді