ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 700/143/18

провадження № 51-5757км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілого ОСОБА_6 і захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 , на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця й жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 13 липня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 286 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; ч. 1 ст. 135 КК - у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_9 звільнено від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 135 цього Кодексу, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 9245,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 24 375 грн витрат на правничу допомогу. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, прокурор, захисник ОСОБА_8 , потерпілий і його представник - адвокат ОСОБА_7 , звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами.

Черкаський апеляційний суд 17 листопада 2021 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого, його представника і прокурора в частині призначення ОСОБА_9 покарання скасував вирок місцевого суду і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Змінив рішення місцевого суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 та збільшив розмір стягнення моральної шкоди з ОСОБА_9 на користь потерпілого з 100 000 грн до 400 000 грн.

Виключив з мотивувальної частини вироку посилання як на докази винуватості ОСОБА_9 на протокол його допиту від 29 січня 2018 року та на пом`якшуючі покарання засудженого обставини - порушення потерпілим пунктів 4.1, 4.3, 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) і перебування ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння. У решті судове рішення залишив без змін.

Не погоджуючись із наведеними вище судовими рішеннями, захисник ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати постановлені стосовно ОСОБА_9 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Верховний Суд постановою від 11 серпня 2022 року задовольнив касаційну скаргу захисника, скасував вироки Лисянського районного суду Черкаської області від 13 липня 2021 року та Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року і призначив новий розгляд у суді першої інстанції.

Своє рішення касаційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції, з огляду на встановлений порядок дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення, не надав можливості усно виступити ОСОБА_9 у відповідь та реалізувати свої процесуальні права, передбачені ч. 3 ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), зокрема давати показання з приводу обвинувачення. На вказані порушення не звернув уваги апеляційний суд.

За наслідком нового розгляду Лисянський районний суд Черкаської області вироком від 20 лютого 2023 року засудив ОСОБА_9 до покарання: за ч. 2 ст. 286 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; ч. 1 ст. 135 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 135 КК, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановив стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 4245,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 24 375 грн витрат на правничу допомогу.

Вирішив питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні та зарахував у строк покарання строк попереднього ув`язнення.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 01:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ-21013 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Звенигородській у смт Лисянка зі сторони м. Звенигородки в напрямку центру смт Лисянки, порушив вимоги пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 12.2 та 12.3 ПДР, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою й відповідно не реагував на її зміни, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не контролював швидкості руху автомобіля таким чином, щоб мати змогу зупинити його в межах видимості дороги, та в момент виникнення перешкоди не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших транспортних засобів об`їзду перешкоди, у результаті чого вчинив наїзд на ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку біля правого краю проїзної частини.

ОСОБА_9 у порушення пп. «а», «г» п. 2.10 ПДР після ДТП не зупинив керований ним транспортний засіб, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги та зник з місця пригоди.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 24 травня 2023 року змінив вирок місцевого суду, виключив з його мотивувальної частини посилання суду на пом`якшуючі покарання ОСОБА_9 обставини - порушення потерпілим ОСОБА_10 пп. 4.1 ПДР і перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити постановлені щодо ОСОБА_9 судові рішення в частині призначеного покарання та призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК на строк 1 рік, ч. 2 ст. 286 КК на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 135 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; на підставі положень ст. 75 КК звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки; у решті судові рішення залишити без змін.

Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до тверджень про необґрунтованість постановлених щодо його підзахисного судових рішень у частині незастосування звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК.

На переконання захисника, суд, призначаючи його підзахисному покарання, яке необхідно відбувати реально, не врахував ступеню тяжкості вчиненого ним злочину і даних про особу засудженого (раніше не судимий, визнав винуватість, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, має на утриманні трьох малолітніх дітей, частково відшкодував заподіяні збитки, за місцем роботи і проживання характеризується виключно позитивно).

Як зазначає ОСОБА_8 , апеляційний суд, погоджуючись із видом та розміром призначеного місцевим судом ОСОБА_9 покарання, не обґрунтував свого висновку стосовно неможливості виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.

Вважає, що поза увагою суду залишилася досудова доповідь органу пробації, де констатовано, що є можливим виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства.

На думку захисту, до обставин, що пом`якшують покарання засудженому, необхідно віднести й протиправну поведінку потерпілого.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити постановлені стосовно засудженого судові рішення в частині відшкодування моральної шкоди та збільшити розмір суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 на його користь на відшкодування моральної шкоди, до 1 000 000 грн. У решті рішення судів попередніх інстанцій просить залишити без змін.

На переконання ОСОБА_6 , під час нового розгляду справи, після скасування Верховним Судом постановлених стосовно ОСОБА_9 судових рішень, місцевий суд безпідставно зменшив розмір відшкодування йому моральної шкоди до 200 000 грн.

Вказує, що суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не звернув уваги на правило заборони повороту до гіршого у контексті справ про відшкодування моральної шкоди.

Зазначає про неврахування судом того, що в результаті протиправних дій ОСОБА_9 він втратив батька, внаслідок чого був порушений звичайний ритм його життя, він переніс сильний стрес, значно погіршився його психологічний стан, а також втрачено стійкі соціальні зв`язки і необхідно багато часу та зусиль для відновлення попереднього стану.

Стверджує, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_9 підтримали подану захисником касаційну скаргу й заперечили проти того, щоб касаційну скаргу потерпілого було задоволено.

Потерпілий ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 навели доводи на підтримання касаційної скарги потерпілого, водночас заперечували проти скарги сторони захисту.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, висловив заперечення проти задоволення касаційної скарги захисника. Також вважав, що касаційну скаргу потерпілого необхідно задовольнити частково, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а касаційну скаргу потерпілого необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 135 КК, ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень в цій частині захисник і потерпілий не оскаржують.

Щодо доводів захисника про безпідставне незастосування судами звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу засудженого, котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, часткове відшкодування збитків потерпілому, й порушення ПДР потерпілим місцевий суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, а вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння - відніс до обставини, що його обтяжує. Також під час призначення ОСОБА_9 покарання суд узяв до уваги порушення потерпілим вимог пунктів 4.1, 4.4 ПДР та висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній і виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.

З урахуванням наведеного вище, а також посткримінальної поведінки засудженого, його репутації, способу життя й того, що з моменту вчинення злочину минуло більше ніж шість років і ОСОБА_9 жодним чином не переховувався від слідства й суду, до жодного з видів юридичної відповідальності не притягувався, частково вже почав відбувати покарання в місцях позбавлення волі, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення засудженому мінімального основного покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.

Водночас з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки суд не знайшов підстав для застосування, зокрема, положень ст. 75 КК.

Ці висновки місцевого суду були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, зокрема в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, що викладені в його касаційній скарзі, і за наслідком апеляційного перегляду суд, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Отже, Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом ОСОБА_9 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання у виді позбавлення волі, що необхідно відбувати реально, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Позитивні дані про особу засудженого (притягнення до кримінального правопорушення вперше, визнання засудженим винуватості, щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, перебування на його утриманні трьох малолітніх дітей, часткове відшкодування заподіяних збитків, його позитивна характеристика за місцем роботи і проживання), на чому ОСОБА_8 акцентує, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували під час визначення виду й розміру основного покаранняна рівні мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК, і за обставин цього кримінального провадження зазначені відомості не знижують суспільної небезпеки вчиненого злочину настільки, щоб можливо було досягти мети покарання без реального його відбування засудженим.

Стосовно тверджень ОСОБА_8 про віднесення до обставин, що пом`якшують засудженому покарання, порушення потерпілим вимог пунктів 4.1, 4.3, 4.4 та пп. «а» п. 4.14 ПДР, то Суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, до обставин, які пом`якшують його покарання, відніс порушення потерпілим ОСОБА_10 пунктів 4.1 і 4.4 ПДР.

Апеляційний суд виключив з переліку обставин, що пом`якшують засудженому покарання, посилання на п. 4.1 ПДР через те, що воно не перебувало у причинному зв`язку з виникненням ДТП, а стосовно порушення ОСОБА_10 п. 4.4 ПДР зауважив, що це не звільняло ОСОБА_9 , як водія, від виконання вимог пунктів 12.2, 12.3 ПДР.

Також апеляційний суд відкинув твердження захисту про порушення потерпілим приписів п. 4.3 і пп. «а» п. 4.14 ПДР та вказав, що ці порушення були перевірені місцевим судом, за результатом чого не знайшли обґрунтованого підтвердження.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.

Верховний Суд відхиляє доводи захисника про те, що поза увагою суду залишився висновок органу пробації щодо ОСОБА_9 , відповідно до якого виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.

Так, у розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також для прийняття судового рішення про міру покарання та має виключно рекомендаційний характер, суд може її врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

У матеріалах кримінального провадження наявна досудова доповідь органу пробації щодо ОСОБА_9 , яку суд взяв до уваги під час призначення останньому покарання та з якої убачається, що ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.

З огляду на це доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд вважає, що досягти мети покарання можливо лише з реальним його відбуванням засудженим.

Щодо доводів потерпілого про невідповідність розміру стягнутого на його користь відшкодування моральної шкоди

У касаційній скарзі потерпілий не погоджується з визначеним судами розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 пред`явив цивільний позов до ОСОБА_9 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн.

Як наведено вище, під час попереднього розгляду справи, суд апеляційної інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_6 у сумі 400 000 грн.

Зазначене рішення апеляційного суду оскаржив захисник у Верховному Суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону через ненадання судом права ОСОБА_9 давати показання з приводу обвинувачення.

Водночас правильність вирішення цивільного позову захисник у касаційному порядку не оскаржував.

Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу захисника і скасував ухвалу апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Отже, попередні судові рішення у справі не були скасовані судом касаційної інстанції з підстав неправильного вирішення судами цивільного позову.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, визначив розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому в сумі 200 000 грн.

Водночас місцевий суд своє рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди не мотивував, а лише вказав, що визначає такий розмір як з поведінки засудженого, так і з позиції потерпілого.

Із цими висновками суду не погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Статтею 23 ЦК передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Також відповідно до ст. 1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стосовно розміру суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Цих вимог у частині стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілого розміру відшкодування моральної шкоди суди в повній мірі не дотрималися.

Так, як убачається з матеріалів провадження, діянням засудженого потерпілому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях через смерть батька. У зв`язку з цим було порушено звичайний уклад його життя, він переніс сильний стрес, значно погіршився його психологічний стан, а також було втрачено стійкі соціальні зв`язки та потребувало багато часу й зусиль для відновлення попереднього стану.

З урахуванням характеру та обсягу моральних страждань потерпілого завдана йому моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі 400 000 грн, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Таке стягнення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

За цих обставин касаційна скарга потерпілого ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Збільшити розмір стягнення за цивільним позовом ОСОБА_6 та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 400 000 грн відшкодування моральної шкоди.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3