ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: №646/3595/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/649/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, без участі обвинуваченого та його захисника, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду першої інстанціївідмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нова Ушиця Новоушинського району Хмельницької області, громадянина України, освіта вища, проходив військову службу за контрактом на посаді стрільця 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено залишити без змін - у виді тримання (взяття) під вартою, продовживши строк цього запобіжного заходу до 10.03.2024 року включно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_6 суму застави у розмірі 151400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) грн. 00 коп., у разі внесення якої, визначено покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду;

- не відлучатись з місця свого проживання в смт. Нова Ушиця Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання;

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, винести нову, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, без цілодобового контролю, з 22-00 до 06-00 год. та покласти на нього відповідні обов`язки. У разі відмови у цій частині, просить змінити обраний судом розмір застави у розмірі 50 розмірів прожиткових мінімумів до 20 розмірів прожиткового мінімуму, що становить 60 560 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали, вважаючи, що єдиним аргументом для задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стала серйозність звинувачення, не глядячи на те, що обвинувачений сам з`явився до місця проходження служби.

Вважає ризики, заявлені стороною обвинувачення безпідставними, оскільки його підзахисний не має наміру переховуватися від суду, доказів незаконного тиску на свідків у сторони обвинувачення, станом на теперішній час, не мається, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, обвинувачений також не збирається.

Крім того, вважає, що прокурор не навів об`єктивних даних, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України.

Також захисник вважає, що наявні підстави для зменшення обраного судом розміру застави, з урахуванням тог8о, що майновий стан обвинуваченого раніше не був врахований належним чином.

У зв`язку з чим, просить задовольнити його вимоги та обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід - у виді домашнього арешту у нічний час або зменшити розмір застави.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений, його захисник та прокурор в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлявшись належним чином про дату та час розгляду апеляційної скарги, будь-яких заяв, які б свідчили про неможливість розгляду справи за їх відсутністю не надали.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи без участі обвинуваченого, захисника та прокурора, оскільки розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З матеріалів провадження вбачається, що до Червонозаводського районного суду м. Харкова для розгляду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001057 від 20.05.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні захисник просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, а прокурор просив відмовити захиснику в задоволенні його клопотання та продовжити обвинуваченому раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, із визначенням застави, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України: переховування від суду, незаконний вплив на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обґрунтовував прокурор клопотання тим, що строк обраного обвинуваченому запобіжного заходу закінчується, проте, ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, а саме: переховування від суду, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки злочин, який інкримінується є тяжким, за який, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання

Ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме - незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, підтверджував тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій, оскільки після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту, обвинувачений дізнався про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких можуть підтверджувати його вину у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Ризик, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, пов`язаний тим, що обвинувачений, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства.

Також вважав, що обвинувачений, перебуваючи на волі, - метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, як військовослужбовець, може умисно вчинити інший військовий злочин, а саме - самовільне залишення військової частини або місця служби, або дезертирство, тим самим, переховуватись та ухилятись від кримінальної відповідальності за фактом вчинення особливо тяжкого злочину, або може продовжити вчинити злочин в якому підозрюється.

Застосування інших більш м`яких запобіжних заходів слідчий вважав не можливим для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_6 , у разі визнання його винуватим, з огляду на вірогідність переховування від суду; впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, суд вважав не доведеним прокурором ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки, як зазначили під час судового засідання сторони, ОСОБА_6 раніше не судимий та вважав, що прокурором не доведено існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ним належно не обґрунтовано, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи вищевикладені обставини, при вирішенні по суті клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , суд вважав встановленими ризики, передбачені п.п. 1, 3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки підстави, які були враховані при обранні йому такого запобіжного заходу, на даний час продовжують існувати. Суд вважав, що найбільш ефективним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. При цьому, підстав для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, судом не встановлено, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, із визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, враховуючи що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, а тому, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, позицію сторони обвинувачення, час розгляду справи, суд прийшов до висновку про існування випадку для визначення застави у розмірі, передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в сумі 151400 грн. 00 коп.

Колегія суддів, з урахуванням стадії досудового розслідування, погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, існує вірогідність, що він, враховуючи характер його діяльності, а також можливе покарання, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Враховуючи також відомості і конкретні обставини вчинення злочину, який йому інкримінується, виходячи зі змісту формулювання обвинувального акту, зокрема обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, існує можливість незаконного впливу обвинуваченим на свідків у даному кримінальному провадженні. При цьому, колегія суддів бере до уваги, що на даний час судовий розгляд триває, свідки не допитані, а тому не виключена можливість обвинуваченого впливати на свідків, які на даний час не допитані, беручи до уваги порядок допиту свідків безпосередньо судом під час судового розгляду.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду, щодо існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України, виходячи з фактичних обставин справи та беручи до уваги специфіку діяльності обвинуваченого та обставини вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, існує ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, пов`язаний тим, що останній, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець, маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців, може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи, що військова агресія проти України, є обставиною (ризиком), яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, ймовірність ризику того, що обвинувачений може переховуватись від слідства та суду, є досить значною.

Обґрунтованість обвинувачення підтверджується фактичними доказами, що містяться в матеріалах провадження. Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, запобігання яким шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим та не ефективним.

Порядок розгляду судом клопотання про продовження запобіжного заходу відповідає вимогам п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученогс Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

З висновками суду щодо доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, погоджується і колегія суддів.

Щодо застосування судом відносно ОСОБА_6 застави, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з мети застави, головним критерієм, за яким має бути визначений розмір застави є його достатність для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків. Саме така позиція міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно з рішенням у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що суму застави необхідно оцінювати за ступенем впевненості, що можлива перспектива втрати застави буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання втекти.

Аналогічної думки ЄСПЛ дотримався в справі «Істоміна проти України» де зазначив, що, гарантії передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції має на меті забезпечити не відшкодування будь-яких збитків, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

Отже, при визначенні розміру застави суд в першу чергу має врахувати майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші дані про його особу. А вже потім - інші обставини, наприклад вагомість доказів обвинувачення, тяжкість покарання та наявність збитків.

Враховуючи те, що питання застосування або не застосування альтернативного запобіжного заходу є правом суду а не обов`язком, слід дійти висновку, що клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, повинно мати у своєму змісті відповідне обґрунтування неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного у разі внесення ним застави. При цьому, вказані доводи слідчого не повинні бути абстрактними, загальними або шаблонними, як того вимагає практика ЄСПЛ.

Розмір застави, відповідно до ст. 182 КПК України, визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього і визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів мінімальної заробітної плати щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Закон визначає сукупність обставин, а також критерії, якими повинен керуватися слідчий суддя, суд при визначенні у кожному конкретному випадку розміру застави. Такими обставинами є: 1) всі обставини кримінального правопорушення; 2) майновий та сімейний стан підозрюваного, обвинуваченого; 3) інші дані про його особу (наприклад, поведінка під час кримінального провадження); 4) ризики, передбачені в ст. 177 КПК, а критеріями - те, що розмір застави: а) достатньою мірою гарантуватиме виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та, водночас, б) не буде завідомо непомірним для нього. Це означає, що, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати за рішенням суду про звернення застави у дохід держави утримувала підозрюваного, обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного проживання людини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку судом обрано достатній розмір застави, який відповідає вимогам ст. 187 КПК України і здатний забезпечити утримування обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки. Такий розмір застави прийнятий з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема, згідно рішення від 20.11.2010 р. у справі «Мангурас проти Іспанії», у якому Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатись тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та мотивує при апеляційному розгляді, необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання даної особи під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, 176-206, 331,392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 422-1, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 року про продовження щодо обвинуваченого за ч.5 ст.407 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ«Харківський слідчий ізолятор» до 10.03..2024 року, включно, із визначенням застави, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3