Провадження № 1-кс/344/84/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року місто Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ скаргу ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого слідчого відділу Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 від 05 серпня 2022 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року та зобов`язання повторно розглянути клопотання від 29 липня 2023 року, -

В С Т А Н О В И ЛА:

28 грудня 2023 року заявник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою про скасування постанови слідчого слідчого відділу Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 від 05 серпня 2022 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року та зобов`язання повторно розглянути клопотання від 29 липня 2022 року.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, заявник зазначає, що у провадженні слідчого слідчого відділу РУП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_5 знаходилось кримінальне провадження №0000002, зареєстроване 25 березня 2021 року на виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2021 року по справі № 344/4125/21.

Разом з витягом про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявнику не надіслано обґрунтованої постанови про визнання потерпілим або про відмову у визнанні, що порушує його права та позбавляє можливості законно їх захистити.

Тому 29 липня 2022 року ОСОБА_3 направив слідчому клопотання про визнання його потерпілим та законну кваліфікацію діяння, яке залишилося без відповіді.

Лише 16 серпня 2022 року після направленої прокурору скарги на бездіяльність поліції ОСОБА_3 було допитано як свідка слідчим ОСОБА_6 , однак під час допиту жодних питань щодо спричиненої йому злочином шкоди, її виду та розміру, тощо, як і про подане та вже очевидно отримане слідчим клопотання від 29 липня 2022 року ним не ставилось, про його вирішення не повідомлялось і, відповідно, копії постанови вручено не було, що свідчить про те, що станом на зазначений день допиту клопотання залишалось невирішеним, жодної постанови за наслідками його розгляду не ухвалено.

25 серпня 2022 року скаржник направив слідчому ОСОБА_7 заяву про зміну кваліфікації та додаткову кваліфікацію діяння, третім пунктом якого було вирішити його клопотання від 29 липня 2022 року про визнання його потерпілим та повідомити його про результат вирішення.

Жодної відповіді чи копії постанови заявнику не надано.

Також 25 серпня 2022 року ОСОБА_3 направив слідчому ОСОБА_7 цінним листом з описом вкладення ряд документів, з яких безпосередньо можливо було дійти обґрунтованого висновку про характер та розмір спричиненої шкоди, однак це до зміни процесуального статусу знову не призвело.

17 листопада 2023 року заявник звернувся до керівника Івано-Франківської окружної прокуратури зі скаргою на ненадання постанови про визнання (чи відмову у визнанні) його потерпілим, у якій вимагав невідкладно з`ясувати у слідчого, відповідального за кримінальне провадження № 0000002, результати розгляду та вирішення (ним) його клопотання від 29 липня 2022 року про визнання його потерпілим, а саме витребувати від нього відповідну постанову та перевірити її законність, враховуючи аналогічний випадок при розслідуванні шахрайства, скоєного забудовником ОСОБА_8 та співучасниками (порушення провадження за належними, на відміну від випадку заявника, частинами статей 190, 209 Кримінального кодексу України).

Прокурори ухилилися від виконання своїх обов`язків, визначених статтею 36 Кримінального процесуального кодексу України, і супровідним листом від 23 листопада 2023 року за підписом заступника керівника Івано-Франківської окружної прокуратури ця скарга була перенаправлена на розгляд начальника Івано-Франківського відділу поліції.

Супровідним листом від 18 грудня 2023 року № К-309/108/46/02/2023 за підписом іншого слідчого ОСОБА_9 . ОСОБА_3 було направлено копію постанови, що оскаржується, від нібито 05 серпня 2022 року.

Заявник зазначає, що викладена вище хронологія звернень та дій переконливо доводить, що станом на весь серпень місяць 2022 року жодної постанови, якою хоча б якось вирішувалось питання про визнання його потерпілим, не існувало або ж слідчий ОСОБА_10 отримав вказівку від процесуальних керівників приховати її.

ОСОБА_3 вважає, що після отримання надісланих заявником 25 серпня 2022 року документів та ознайомлення з їх змістом слідчий та його керівники не могли не усвідомлювати, що у них виник обов`язок визнати його потерпілим, а відтак не лише його, але й усіх інших осіб згідно вироку від 24 листопада 1997 року, залучивши їх до цього провадження, саме тому в нього виник умисел скоїти посадове підроблення, звівши весь злочин до статті 388 Кримінального кодексу України, подію якої заперечити. Опрацювання слідчим ОСОБА_6 отриманих матеріалів фактично було спрямоване на фальсифікування змісту фактичних обставин та заперечення будь-якого злочину, що визначає невиконання ним ще й судових рішень та зловживання посадовим становищем на користь прокурорів, винних у невиконанні судових рішень.

Згідно відбитку поштового штемпеля, лист слідчого з копією постанови було здано на пошту заявником 22 грудня 2023 року.

Заявник вважає, що слідчим його не визнано потерпілим умисно, оскільки права потерпілого визначають обсяг та межі його дозволеної і гарантованої поведінки у кримінальному провадженні і, відповідно, обсяг прав, якими наділяється потерпілий, покликані забезпечити його активну участь у кримінальному провадженні, що, в свою чергу, необхідне для повного виконання завдань кримінального провадження, визначених у статті 2 Кримінального процесуального кодексу України. Тим більше умисним було ненадання йому жодної постанови з цього питання: ані про визнання потерпілим, ані про відмову в такому, що позбавило можливості своєчасно і належно відреагувати. І ці умисні діяння та бездіяльність слідчого були в цілому спрямовані на ухилення від повного та всебічного проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Оскаржена постанова не відображає жодної обставини, яка б юридично і фактично обґрунтовувала будь-яке можливе рішення. Досудове розслідування фактично не проводилося, тобто є неповним, упередженим та неефективним, під час якого не вчинено жодних необхідних та можливих слідчих і процесуальних дій для встановлення факту вчинення кримінальних правопорушень, не вчинено дій для отримання доказів вчинення кримінальних правопорушень та не надано їм належної оцінки. Вказана постанова про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не лише належно, але й взагалі ніяк і нічим не обґрунтована і не вмотивована.

За таких обставин заявник просить скасувати постанову слідчого СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 05 серпня 2022 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року; зобов`язати слідчого слідчого відділу Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області розглянути клопотання ОСОБА_3 від 29 липня 2022 року про визнання його потерпілим та залучити в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року, порушеному за його заявою від 01 вересня 2001 року.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 28 грудня 2023 року, клопотання передано слідчому судді ОСОБА_1 для розгляду.

Заявник у судове засідання, не прибув, але до суду надано заяву, в якій просить здійснювати розгляд скарги без його участі.

Слідчий у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити у задоволенні скарги. Вказав, що слідчим відділом Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України. Оскільки злочини вказаної категорії мають формальний склад злочину, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання його потерпілим було відмовлено.

Враховуючи вимоги частини третьої статті 306 Кримінального процесуального кодексу України, яка передбачає, що відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги, оскільки слідчим суддею було вжито всіх можливих заходів, спрямованих на недопущення порушення прав будь-кого з учасників судового провадження, враховуючи те, що заборони розгляду такого роду скарг за відсутності належним чином повідомлених учасників судового провадження немає, слідчий суддя вважає за можливе здійснити розгляд даної скарги з постановленням ухвали на підставі положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали судового провадження за скаргою, слідчий суддя виходить з наступного.

Перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений частиною першою статті 303 Кримінального процесуального кодексу України, і даний перелік є вичерпним.

У відповідності до пункту 5 частини першої статті 303 Кримінального процесуального кодексу України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії (частина перша статті 304 Кримінального процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів скарги, про оскаржувану постанову слідчого від 05 серпня 2022 року ОСОБА_3 дізнався лише 26 грудня 2023 року, даних про отримання заявником копії оскаржуваної постанови раніше матеріали справи не містять.

28 грудня 2023 року заявник звернувся до суду з даною скаргою.

За вказаних обставин та за відсутності інших даних в матеріалах перевірки і обґрунтованих заперечень слідчого, слідчий суддя вважає, що заявник звернувся в межах передбаченого законом строку.

Слідчим суддею встановлено, що 29 липня 2022 року ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області клопотання про визнання його потерпілим та законну кваліфікацію діяння у кримінальному провадженні № 0000002 від 31 березня 2021 року (а.с. 10-12).

25 серпня 2022 року ОСОБА_3 надіслана слідчому СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_12 заява про долучення документів в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадженні № 0000002 від 31 березня 2021 року (а.с.13-19).

ОСОБА_3 25 серпня 2022 року звертався до слідчого СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_5 із заявою про зміну кваліфікації та додаткову кваліфікацію злочинного діяння за сукупністю злочинів у порядку статті 40 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.20-22).

17 листопада 2023 року ОСОБА_3 звертався зі скаргою до Окружної прокуратури міста Івано-Франківська про ненадання постанови про визнання (чи відмову у визнанні) його потерпілим в порядку статей 55, 56, 36 Кримінального процесуального кодексу України, що було передано за належністю до Івано-Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (а.с. 23-26).

24 листопада 1997 року Судовою колегією в кримінальних справах Івано-Франківського обласного суду був винесений вирок, що залишений без змін ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного суду України від 05 лютого 1998 року, за обвинуваченням ОСОБА_13 за ст.ст. 143 ч. 2, 80 ч. 2 Кримінального кодексу України, що (а.с. 27-31).

01 вересня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_14 зверталися із заявою до Генерального прокурора України щодо порушення кримінальної справи за ст. 209, ст. 388 Кримінального кодексу України (а.с.32-33).

13 жовтня 2004 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області винесено постанову, яка залишена без змін ухвалою Колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_3 на постанову помічника прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_15 від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_16 за ст.ст. 209, 388 Кримінального кодексу України за відсутністю в її діях складу злочинів. Скасовано постанову помічника прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_15 від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_16 за ст.ст. 209, 388 Кримінального кодексу України за відсутністю в її діях складу злочинів та повернуто матеріали прокурору м. Івано-Франківська для проведення додаткової перевірки (а.с. 34-35).

05 серпня 2022 року слідчим СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції ОСОБА_4 винесена постанова про відмову у задоволенні клопотання, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002 від 31 березня 2021 року, про визнання його в якості потерпілого (а.с. 36).

Супровідним листом від 18 грудня 2023 року № К-309/108/46/02/2023 була надіслана ОСОБА_3 копію постанови про відмову в задоволенні клопотання (а.с.37-38).

За змістом статті 2 Кримінального процесуального кодексу України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень частини другої статті 9 Кримінального процесуального кодексу України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно частини першої-другої статті 22 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частина перша статті 26 Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З положень статті 84 Кримінального процесуального кодексу України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 220 Кримінального процесуального кодексу України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй (частина друга статті 220 Кримінального процесуального кодексу України).

У відповідності до статті 94 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно із частиною першою статті 55 Кримінального процесуального кодексу України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (частина третя статті 55 Кримінального процесуального кодексу України).

Кримінальний процесуальний кодекс України також допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим.

Так, згідно частини п`ятої статті 55 Кримінального процесуального кодексу України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що слідчий або прокурор зобов`язані винести мотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій статті 55 Кримінального процесуального кодексу України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається у кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено частиною першою статті 55 Кримінального процесуального кодексу України; неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

Стаття 209 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 Кримінального кодексу України, набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом, - караються позбавленням волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двох років та з конфіскацією майна.

Злочин, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст.209 Кримінального кодексу України, є закінченим з моменту вчинення будь-якої яз зазначених у цій статті дій.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України, об`єктом незаконних дій, передбачених вказаною нормою, є розтрата, відчуження, приховування, підміна, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт.

Дане правопорушення входить у розділ XVIII «Кримінальні правопорушення проти правосуддя» Кримінального кодексу України.

Склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України, є формальним, він вважається закінченим з моменту вчинення будь-якого-діяння по приховуванню майна.

З матеріалів справи вбачається, що заявником ОСОБА_3 не надано будь-якої інформації щодо можливих незаконних дій щодо майна та майна, на яке накладено арешт.

За таких обставин слідчий суддя не вбачає підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 31 березня 2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України.

За загальним правилом, будь-який процесуальний документ, яким є і постанова слідчого, має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, і якщо постановою слідчий відмовляє у задоволенні клопотання особи, то в ній має бути викладено суть заяви (клопотання) особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають задоволення такого клопотання, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

При цьому з оскаржуваної постанови, що долучена до матеріалів скарги, вбачається, що клопотання скаржника була розглянуто в межах встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України строків для вирішення таких процесуальних питань, а постанова про відмову в задоволенні клопотання слідчим була прийнята в рамках його повноважень, вмотивовано та з дотриманням вимог Кримінального процесуального кодексу України, при цьому жодних інших доказів, які б містили підстави для скасування оспорюваної постанови, слідчому судді заявником не надано.

Таким чином, слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах питань, які були винесені на її розгляд та перевіривши надані в обґрунтування цих питань докази, з урахуванням вищенаведеного дійшла висновку, що у судовому засіданні не встановлено таких, які б давали підстави слідчому судді дійти висновку, що вимоги скарги базуються на об`єктивних фактах і правових підставах, які б слугували для скасування постанови слідчого, враховуючи, що такі є також предметом досудового розслідування, слідчий органу досудового розслідування підставно відмовив у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 31 березня 2021 року, оскаржувана постанова слідчого є законною, а тому підстав для її скасування немає.

Вимоги скарги про скасування постанови від 05 серпня 2022 року не підлягають задоволенню, тому також слід відмовити у задоволенні скарги про зобов`язання повторно розглянути клопотання від 29 липня 2022 року про визнання його потерпілим та залучити в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року, порушеному за його заявою від 01 вересня 2001 року, оскільки дані вимоги є похідними від основної вимоги про скасування постанови.

Виходячи із вищевикладеного, слідчий суддя, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 94 Кримінального процесуального кодексу України, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, тому у задоволенні вимог скарги ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 306-307, 309, 372, 376, 392, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого слідчого відділу Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 від 05 серпня 2022 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000002 від 25 березня 2021 року та зобов`язання повторно розглянути клопотання від 29 липня 2023 року - відмовити у повному обсязі.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали складено 13 лютого 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1