Справа № 342/721/23
Провадження № 1-кп/342/121/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні у залі суду м. Городенка матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000015 від 08.02.2023 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 , громадянина України, вдівця, на утриманні має одну неповнолітню дитину, військовослужбовця, який проходить службу по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 , раніше судимого, та щодо якого направлені до суду обвинувальні акти за ч.1 ст.122, ч.1 ст.125, ч.1 ст.162 КК України 05.11.2021, за ч.1 ст.125 КК України 17.03.2023, за ч.1 ст.125 КК України 04.04.2023 та за ч.1 ст.125 КК України 07.04.2023,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану; умисне легке тілесне ушкодження; умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, незаконне проникнення до житла та іншого володіння особи за наступних обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №43 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду радіотелефоніста лінійного наглядача відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків військової частини.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 9,11,16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України та Законів України, військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків. Проте ОСОБА_3 , у порушення вимог вказаних нормативно-правових актів, став на шлях протиправної діяльності та вчинив кримінальне правопорушення.

07.02.2023 близько 03.30 год ОСОБА_3 , перебуваючи у №6 готельного комплексу «Старий Замок» по АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих спонукань та з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, в присутності ОСОБА_11 , наніс ОСОБА_6 не менше 3 ударів: два удари руками в ділянку обличчя та 1 удар в ділянку спини, після чого заволодів грошовими коштами у сумі 400 доларів США чотирма купюрами по 100 доларів США кожна, що відповідно до офіційного курсу НБУ на 07.02.2023 становить 14 627, 44 гривень, взявши їх з гаманця ОСОБА_6 та у подальшому розпорядився викраденим, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 14 627, 44 гривні. Згідно висновку судово-медичної експертизи від 08.02.2023 у ОСОБА_6 виявлено легкі тілесні ушкодження.

Також, 06.03.2023 близько 22.00 год ОСОБА_3 , перебуваючи по АДРЕСА_3 за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_9 , де також перебувала його мати ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання щодо здоров`я останньої, наніс два удари кухонним ножем в ділянку спини ОСОБА_10 , чим спричинив останній тілесні ушкодження, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 17.04.2023 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Крім цього, 11.04.2023 близько 23.00 год ОСОБА_3 , перебуваючи по АДРЕСА_3 , за місцем проживання своє знайомої ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїй дії, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання щодо здоров`я останньої, наніс декілька ударів кулаком руки в ділянку обличчя, грудної клітки та спини ОСОБА_7 , чим спричинив останній тілесні ушкодження, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 17.04.2023 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Також 13.05.2023 близько 20.00 год ОСОБА_3 , перебуваючи по АДРЕСА_3 , за місце проживання свого знайомого ОСОБА_12 , де також перебував ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання щодо здоров`я останнього, наніс йому один удар кулаком в ділянку обличчя та близько п`яти ударів в ділянку голови та тулуба, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 26.05.2023 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім цього, 14.05.2023 близько 08.10 год ОСОБА_3 , перебуваючи поблизу місця проживання свого знайомого ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч волі власника, маючи прямий умисел на порушення конституційного права на недоторканість житла та іншого володіння особи, передбаченого ст.30 Конституції України, через незачинену хвіртку зайшов на територію будинковолодіння по АДРЕСА_3 , після чого, шляхом застосування фізичної сили, пошкодив замкнені вхідні двері та незаконно проник до приміщення житлового будинку за вказаною адресою, де в той час у приміщенні кімнати будинку знаходився його власник, ОСОБА_9 .

Також 14.05.2023 близько 08.10 год ОСОБА_3 , перебуваючи по АДРЕСА_3 , за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання щодо здоров`я останнього, перебуваючи у приміщенні кімнати житлового будинку, своїми руками стягнув ОСОБА_9 зі спального ліжка на підлогу, де наніс декілька ударів кулаком рук в ділянку обличчя. Тоді ОСОБА_3 , схопивши своїми руками за тулуб ОСОБА_9 , витягнув його в приміщення коридору, де, зіштовхнувши останнього на бетонну поверхню підлоги, наніс ще декілька ударів кулаком руки в ділянку грудної клітки, чим спричинив йому тілесні ушкодження, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 17.05.2023 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України.

Ухвалою Городенківського районного суду від 22.06.2023 призначено підготовче судове засідання у даній справі.

Ухвалою Городенківського районного суду від 19.07.2023 застосовано до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів з утриманням у Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 до 16 вересня 2023 року включно та визначено розмір застави у межах 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 161040 гривень та ухвалою Городенківського районного суду від 12.09.2023 продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 такий запобіжний захід до 10 листопада 2023 року включно з визначенням розміру застави у межах 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 161040 гривень; призначено судовий розгляд справи.

Прокурор у судовому засіданні, враховуючи визнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, висловив думку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, просив проводити розгляд справи у спрощеному порядку за ст.349 КПК України, обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 також вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що розгляд справи здійснюється у порядку ч.3 ст.349 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_3 щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, те, що він не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, той факт, що його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, вислухавши думку інших учасників судового провадження, які не оспорювали матеріали досудового розслідування та не заперечували щодо розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, тому відповідно до вказаної норми дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх допитом обвинуваченого, потерпілих, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Прокурор у судовому засіданні 06.11.2023 просить визнати обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.4 ст.186 КК України, ч.1, 2 ст.125 КК України, ч.1 ст.162 КК України та застосувати щодо нього покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України: за ч.1 ст.125 КК України у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік, за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців, за ч.1 ст.162 КК України - у виді 2 (двох років обмеження волі), за ч.4 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років та з врахуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, враховуючи невідбуте обвинуваченим покарання за вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023, на підставі ст.71 КК України, визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі. Підставу застосування ч.1 ст.69 КК України обґрунтував щирим каяттям обвинуваченого, активним сприянням розкриттю кримінальних правопорушень, повним визнанням обвинуваченим вини, перебування обвинуваченого у полоні держави-агресора.

Потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні 06.11.2023 просить суд застосувати до ОСОБА_3 несуворе покарання.

Інші потерпілі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у судове засідання 06.11.2023 не з`явились, у поданих до суду заявах просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Заперечень інших учасників кримінального провадження щодо продовження розгляду справи за відсутності вказаних потерпілих,

які надали свої пояснення у попередніх судових засіданнях, не було.

Отже, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , який вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав повністю, вказавши, що погоджується зі всіма їх обставинами, як це зазначено в обвинувальному акті, щиро розкаявся та засудив свою поведінку. Пояснив, що після того як був мобілізованим, брав участь у бойових діях у складі Збройних Сил України та його було взято у полон державою-агресором. Наслідком пережитого стала більш агресивна реакція на поведінку оточуючих, проте своїх вчинків не виправдовує. Просить суд його суворо не карати, призначивши мінімальне покарання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 просить суд врахувати, що обвинувачений за місце проживання характеризується посередньо, брав участь у бойових діях, захищаючи Вітчизну у лавах Збройних Сил України, перебував у полоні, у майбутньому має намір продовжити служити у лавах Збройних Сил України, щодо невідшкодованої потерпілому ОСОБА_6 шкоди зауважив, що обвинувачений обіцяв кошти повернути за умови того, що потерпілий до нього прийде за грошима, проте той цього не зробив, думку інших потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому несуворого покарання, та призначити мінімальне покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ч.1 ст.69 КК України.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що обвинувачений є її сином, з яким у березні 2023 року виник раптовий конфлікт за місцем знаходження її колишнього зятя ОСОБА_9 , під час якого обвинувачений завдав їй кухонним ножем два удари в ділянку спини. На даний час з сином перебуває у добрих стосунках.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що з обвинуваченим є односельчанами. 11.04.2023 близько 23.00 год, коли повернулася додому з роботи, до неї прийшов ОСОБА_3 , покликав на вулицю і 2-3 рази вдарив в ділянку обличчя та грудної клітки. До цього часу жодних конфліктів з обвинуваченим не було та не знає причин такого його вчинку. На даний час претензій до обвинуваченого не має, пробачила його, просить суворо не карати.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що з обвинуваченим на даний час перебуває не в дружніх стосунках. З 06.02.2023 на 07.02.2023 перебував разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у готельному комплексі «Старий Замок», куди вони напередодні домовились приїхати відпочити. ОСОБА_3 , з незрозумілих для нього причин, завдав йому кілька ударів та заволодів його грошовими коштами у сумі 400 доларів. Також пояснив, що до того як приїхали до готелю, добровільно давав ОСОБА_3 ще 200 доларів та певну суму у гривнях для купівлі продуктів, оплату за таксі, а тому переконаний, що обвинувачений повинен йому повернути 600 доларів США. Також повідомив, що ОСОБА_3 обіцяв йому віддати 1000 доларів США, проте він боявся до нього йти по гроші. Щодо призначення покарання поклався на розсуд суду.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що обвинуваченого знає, є односельчанами. У травні 2023 року ввечері садили картоплю у знайомого ОСОБА_12 . Пізніше, коли розпивали алкогольні напої, до них прийшов ОСОБА_3 , якого запросили до столу. Обвинувачений змусив потерпілого стати на коліна, а коли той відмовився, бо не міг, завдав йому удари по тулубу та голові, точну кількість яких не пам`ятає, оскільки втратив свідомість. Вважає, що обвинувачений повинен повернути йому кошти на лікування, оскільки після завдання тілесних ушкоджень перебував у лікарні на лікуванні. Крім того, він є онкохворим. На уточнююче запитання суду, чи знав ОСОБА_3 про його хворобу, відповів, що, напевно, ні.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що з обвинуваченим перебувають у дружніх стосунках. Обвинувачений 14.05.2023 зайшов на територію його будинковолодіння, пошкодивши замкнені вхідні двері, та зайшов до будинку, де стягнув його з ліжка, нанісши декілька ударів в ділянку обличчя, а потім, в коридорі, ще завдав удари в ділянку грудної клітки. На даний час обвинуваченого вибачив, просив суворо не карати.

Також суд дослідив матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема, копію паспорта громадянина України; картку платника податків; довідки про те, що ОСОБА_3 не знаходиться на диспансерному обліку у кабінетах лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КНП «Городенківська БЛІЛ» Городенківської міської ради та у кабінеті лікаря-нарколога КНП «Городенківська ЦРЛ»; вимогу про судимість, згідно якої ОСОБА_3 13.05.2014 року судимий Коломийським районним судом за ч.2 ст.122, ч.4 ст.187, ч.1 ст.309 із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна; згідно довідки про звільнення державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» ОСОБА_3 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби України з 13.02.2014 по 13.10.2021 та звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання; службову характеристику, видану командиром 3 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023, згідно якої солдат номера обслуги 2 гірсько-штурмового відділення 3 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти ОСОБА_3 за час проходження служби зарекомендував себе з негативної сторони як недисциплінований військовослужбовець; згідно медичної характеристики начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 за медичною допомогою не звертався; характеристики Поточищенського старостинського округу, видані ОСОБА_3 від 09.02.2023, 13.03.2023, 17.05.2023; копію вироку Городенківського районного суду від 13.04.2023 року.

На підставі наведеного, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, доведена.

За нормативним визначенням грабіж характеризується відкритим способом викрадення майна. Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При ненасильницькому грабежі винний при вилученні майна не звертається до застосування насильства або погрози до потерпілого чи інших осіб (не здійснює цілеспрямованої дії на їх психіку чи тілесну недоторканість), а обмежується прикладенням певних зусиль лише безпосередньо для вилучення майна. При грабежі винний прагне діяти відкрито, ігноруючи можливий опір з боку потерпілого та інших сторонніх осіб. При цьому не має значення, чи вживали вказані особи заходів для того, щоб покласти край викраденню. Останнє при грабежі вчинюється заздалегідь очевидно, помітно для інших осіб, і така відкритість підвищує (порівняно з крадіжкою) суспільну небезпеку викрадення.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.1,2 ст.125 КК України, характеризуються спричиненням, у першому випадку, легких тілесних ушкоджень, що не має таких наслідків, як короткочасне розлад здоров`я або незначну втрату працездатності. Таким тілесним ушкодженням є ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів (синець, царапина тощо). Легке тілесне ушкодження іншого виду характеризується тим, що при його заподіянні потерпілому спричиняються короткочасне розлад здоров`я або незначна стійка втрата працездатності. Короткочасним слід вважати розлад здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день). Під незначною стійкою втратою працездатності слід розуміти втрату загальної працездатності до 10 %. Відсоток втрати працездатності визначається судово-медичною експертизою з урахуванням нормативно визначених МОЗ критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у процентах.

За нормативним визначенням незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи є будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією ч.4 ст.186 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

За вчинення проступку, передбаченого санкцією ч.1 ст.125 КК України, передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

За вчинення проступку, передбаченого санкцією ч.2 ст.125 КК України,передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

За вчинення проступку, передбаченого санкцією ч.1 ст.162 КК України, передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі № 716/1224/19.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних проступків та кримінального правопорушення (ч.4 ст.186 КК України), яке, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Суд враховує, що обвинувачений має постійне місце проживання, є вдівцем, на обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінетах не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Згідно обвинувального акту, та про це зазначав захисник обвинуваченого, останній має на утриманні неповнолітню дитину, проте доказів на підтвердження наведеного суду не надано

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинених кримінальних правопорушеннях є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність у потерпілих, окрім ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , претензій матеріального та морального характеру.

Також суд зауважує, що потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 з цивільним позовом у рамках кримінального провадження не зверталися.

Обставинами, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинених кримінальних правопорушеннях, є рецидив кримінальних правопорушень, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Щодо щирого каяття обвинуваченого суд вважає доцільним зауважити, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд зауважує, що під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_3 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та засудив свою поведінку, наголосивши на тому, що за вчинені кримінальні правопорушення має відповідати у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, що свідчить на користь щирого каяття обвинуваченого.

При призначенні покарання ОСОБА_3 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує вищенаведене, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд приймає до уваги обставини, що, згідно зі ст. 65 КК України, підлягають врахуванню, а саме мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні кримінальних правопорушень, історію її життя, той факт, що обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи у лавах Збройних Сил України, був взятий у полон державою-агресором та був звільненим 31.12.2022 відповідно до Порядку здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 №441 в результаті реалізації рішення Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 №257, що підтверджено листом ДП «Український національний центр розбудови миру» від 02.01.2023 №36-23, що за його словами стало наслідком нетерпимості до дій інших осіб, та як наслідок, вчинення ним кримінальних правопорушень, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, кількість та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу, який рахується за військовою частиною, проте самовільно її залишив, суспільно корисною діяльністю не займається, має намір надалі служити в складі ЗСУ, що підтвердив у судовому засіданні, невідшкодовану потерпілим шкоду.

Статтею 70 КК України встановлено порядок призначення покарання за сукупністю вироків. Зокрема, ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, що якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, у цьому випадку у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК.

Положеннями ч.1 ст.71 КК України передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому невідбутою частиною покарання за попереднім вироком вважається частина будь-якого основного покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КК України основними покараннями є громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі.

Відповідно до положень п.г ч.1 ст.72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК України; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Викладене також узгоджується із правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловленою у постанові від 25 червня 2018 року (справа №511/37/16-к), від 08.02.2021 (справа №390/235/19). Проте цей висновок про застосування норм законодавства про кримінальну відповідальність не охоплює випадки, коли особою вчинено кілька кримінальних правопорушень як до постановлення вироку так і після, які передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, тобто має місце «розірвана» засудженням повторність кримінальних правопорушень, які у доктрині кримінального права отримали назву тотожних та не мають самостійної санкції, тобто окреме покарання за них не призначається. У зв`язку з цим Верховний Суд зробив висновок про те, що у випадках, коли в діях особи має місце повторність тотожних кримінальних правопорушень, які утворюють повторність, передбачену ч. 1 ст. 32 КК України, і така особа засуджується за вчинення кількох правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них вчинено до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються.

Разом з тим, в ухваліВерховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палатиу справі № 236/4167/20 від 23.08.2023, якою передано матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, на думку колегії суддів, висновок щодо застосування норми права в контексті застосування положень ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК об`єднаною палатою повинен бути сформований так, щоб визначений порядок призначення покарання мав наступний вигляд: (І) суд призначає покарання за кримінальне правопорушення (кримінальні правопорушення) вчинене (вчинені), особою до постановлення першого попереднього вироку (незалежно від наявності чи відсутності так званої «розірваної повторності») та за наявності підстав визначає покарання за цими епізодами на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень; (ІІ) на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень до призначеного покарання, приєднує за правилами, передбаченими частинами 1-3 ст. 70 КК покарання призначене першим попереднім вироком (незалежно від того, чи було застосоване цим попередніми вироком інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням) і, зараховує покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК; (ІІІ-а) у разі існування одного попереднього вироку суд призначає покарання за злочин (злочини) вчинений (вчинені), особою після постановлення попереднього вироку (незалежно від наявності чи відсутності так званої «розірваної повторності») та за наявності підстав визначає покарання за цими епізодами на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень; (ІІІ-б) у разі існування декількох попередніх вироків суд призначає покарання за злочин (злочини) вчинений (вчинені), особою в період між постановленням першого і другого попередніх вироків (незалежно від наявності чи відсутності так званої «розірваної повторності»); за наявності підстав визначає покарання за цими епізодами на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, після цього визначає покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК, як це описано в пункті (ІІ) вище, стосовно цієї сукупності кримінальних правопорушень з урахуванням другого попереднього вироку; у разі існування третього, четвертого і т.д. попередніх вироків, суд повторює цей алгоритм щодо кримінальних правопорушень, вчинених між другим і третім попереднім вироками, між третім і четвертим вироками і т.д.; (ІV) на підставі ст. 71 КК суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком (попередніми вироками), як це описано в пунктах (ІІ) і (ІІІ) вище. Колегія суддів вважає такий порядок призначення покарань таким, що не створить проблем застосування положень ч. 4 ст. 70 і ст. 71 КК і дозволить без зайвих складнощів визначити особі остаточне покарання, не дивлячись на кількість, кваліфікацію та час вчинення нових кримінальних правопорушень в різні періоди до або після ухвалення одного чи кількох попередніх вироків, оскільки після вивчення всіх висновків об`єднаної палати з питань застосування вказаних кримінально-правових норм не має єдиного розуміння алгоритму призначення покарання та продемонстровано вражаючу варіативність у вирішенні питання, яке по суті не повинно бути настільки складним, що вказує на те, що ця проблема потребує вирішення шляхом відступу від попередніх висновків об`єднаної палати, які, до речі, певною мірою суперечать один одному, та формування нового, більш зрозумілого та більш простого в застосуванні алгоритму призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 і ст. 71 КК.

Суд враховує, що вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин. На підставі ч.4 ст.70 КК України, враховуючи покарання, призначене за ч. 1 ст. 125 КК України вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року, призначено ОСОБА_3 остаточне покарання у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин та штрафу в розмірі 90 (дев`яноста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 гривень. Вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року, на підставі ч.3 ст.72 КК України, ухвалено виконувати самостійно.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 вчинив грабіж в умовах воєнного стану (ч.4 ст.186 КК України) 07.02.2023, заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (ч.2 ст.125 КК України), 06.03.2023, заподіяння легких тілесних ушкоджень (ч.1 ст.125 КК України) 11.04.2023, тобто до ухвалення вироку Городенківського районного суду від 13.04.2023 року, то після призначення покарання за вказаними статтями належить призначити покарання за правилами ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України.

Інші епізоди (заподіяння легких тілесних ушкоджень ч.ч.1 ст.125 КК України, незаконне проникнення до житла - ч.1 ст.162 КК України) вчинені ОСОБА_3 після попереднього вироку, 13-14 травня 2023 року, тому після призначення покарання за вказаними статтями слід призначити покарання за правилами ст. 71 КК України.

Підставність щодо застосування ч.1 ст.69 КК України, про що просили прокурор та захисник обвинуваченого ОСОБА_3 , суд оцінює наступним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Покарання, призначене судом із застосуванням ст. 69 КК, не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК, тобто меншим, ніж один рік позбавлення чи обмеження волі, шість місяців виправних робіт, один місяць арешту тощо.

Суд вважає конкретні обставини вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень за ч.4 ст.186, ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, а саме відсутність тяжких наслідків, спричинених потерпілим кримінальними правопорушеннями, критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, думку потерпілих про непризначення обвинуваченому суворого покарання, перебування у полоні, з врахуванням наведених вище пом`якшуючих покарання обставин, є такими, що призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчинених ОСОБА_3 діянь, та приходить до висновку, що в даному кримінальному провадженні наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України та призначення покарання за ч.4 ст.186 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У постанові від 10 червня 2020 року (справа № 161/7253/18) Верховний Суд вказав, що покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання: за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць; за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень; за ч. 2 ст. 125 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік. Згідно із ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023, більш суворим покаранням за цим вироком суду, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, з урахуванням ч.1 ст. 72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт, визначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 10 (десять) днів;

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин; за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців; за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_3 покарання у виді у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023року та визначити ОСОБА_3 остаточне покарання, з урахуванням ч.1 ст.72 КК України,що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 10 (десять) днів.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, а тому вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року, на підставі ч.3 ст.72 КК України, виконувати самостійно.

На думку суду, саме таке покарання буде справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин кримінального провадження в їх сукупності, а також буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, буде відповідати принципу співрозмірності конкретного кримінально-протиправного діяння, вчиненого обвинуваченим з призначеним йому покаранням, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Враховуючи, що до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_3 строк перебування під вартою у період з 01.06.2023 по 10.11.2023, за правилами ч.5 ст.72 КК України, із розрахунку один день тримання під вартою (попереднього ув`язнення) за один день позбавлення волі.

Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, обраний судом вид покарання, суд вважає за необхідне залишити без зміни до набрання вироком законної сили раніше обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання слід обчислювати з моменту затримання.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, ч.1 ст.69, 70-72, ч.4 ст.186 КК України, ч.ч.1,2 ст.125 КК України, ч.1 ст.162 КК України ст.ст. 349, 368, 373-374, 394 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.ч.1,2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць;

за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеним за вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, визначити ОСОБА_3 , з урахуванням ч.1 ст. 72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт, покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 10 (десять) днів;

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин;

за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців;

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_3 покарання у виді у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Городенківського районного суду від 13.04.2023та визначити ОСОБА_3 остаточне покарання, з урахуванням ч.1 ст. 72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 10 (десять) днів.

Вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року, на підставі ч.3 ст.72 КК України, виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту затримання, після набрання цим вироком законної сили.

Зарахувати ОСОБА_3 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення у період з 01.06.2023 по 10.11.2023, за правилами ч.5 ст.72 КК України, із розрахунку один день тримання під вартою (попереднього ув`язнення) за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у вигляді тримання під вартою.

Речовий доказ: кухонний ніж, який поміщено до паперового конверту, та передано

на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП №2 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області (квитанція № 462) знищити.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1