1-кп/205/634/24
Провадження №1-кп/205/634/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, кримінальне провадження, яке зареєстроване в ЄРДР за №0001721 від 10 листопада 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Південне Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, вдівця, раніше неодноразово засудженого, останній раз: 30.06.2023 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.190 КК України до 1 року 2 місяців обмеження волі, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.390 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачений ОСОБА_4 , 04 вересня 2023 року прибув до ДУ «Дніпровська виправна колонія №89», яка розташована за адресою: м.Дніпро, вул.Данила Галицького 1А для видбуття покарання у виді обмеження волі, призначеного за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2023 року, де під розписку був ознайомлений з межами адміністративної території вказаної установи, порядком відбування покарання у виді обмеження волі та обов`язками, встановленими «Правилами внутрішнього розпорядку установи виконання покарань», а також був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.390 КК України, після чого був розміщений до дільниці тримання осіб, засуджених до обмеження волі. Після цього, обвинувачений ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел на залишення місця обмеження волі, 09 листопада 2023 року, близько 19 години 27 хвилин, шляхом подолання неконтрольованої ділянки території, самовільно залишив межі ДУ «Дніпровська виправна колонія №89» та направився у невідомому напрямку, тобто самовільно залишив місце обмеження волі, однак 10 листопада 2023 року, близько 17 години, був затриманий на території м.Лозова Харківської області.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся за вчинене та підтвердив суду, що дійсно, при вказаних в обвинувальному акті обставинах, відбуваючи покарання у виді обмеження волі, призначене за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.06.2023 року в ДУ «Дніпровська виправна колонія №89» та будучи ознайомленим межами адміністративної території установи, з Правилами внутрішнього розпорядку установи виконання покарань та своїми обов`язками, а також будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.390 КК України, 09 листопада 2023 року, близько 19 години 30 хвилин, він самовільно залишив межі установи через паркан, однак наступного дня був затриманий у м.Лозова Харківської області.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи та правильно розуміють зміст цих обставин; у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції. Роз`яснивши учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним допит свідків в судовому засіданні, а також дослідження письмових доказів та на підставі ч.3 ст.349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вони поза всяким розумним сумнівом доводять в повному обсязі винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було підтримано прокурором та кваліфікує дії обвинуваченого за ч.1 ст.390 КК України, як самовільне залишення місця обмеження волі, вчинене особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше засуджений, характеризується позитивно.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченою ст.67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

При призначенні покарання, суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що покаранням необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом, судом не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції останнього від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.06.2023 року був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України і засуджений до 1 року 2 місяців обмеження волі та в період відбування покарання за вказаним вироком вчинив новий злочин.

При вирішенні питання щодо застосування положень ст.71 КК України, суд виходить з наступного.

Так, згідно з ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Разом з тим, аналіз конструкції норми, передбаченої ч.1 ст.71 КК України, дозволяє дійти висновку, що для застосування закріплених у ній правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначив і відповідні спеціальні умови, що мають бути встановлені судом в їх нерозривній єдності:

- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засуджени - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;

- друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч.1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі №243/7758/20, провадження № 51-113кмо21).

Таким чином, враховуючи ту обставину, що на момент ухвалення зазначеного вироку, згідно наданих документів, обвинувачений ОСОБА_4 повністю відбув покарання за попереднім вироком та не має невідбутої частини, суд вважає неможливим застосування положень ст.71 КК України.

Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню згідно вимог ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.390 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік та один місяць.

Строк покарання ОСОБА_4 відраховувати з 28 листопада 2023 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний щодо ОСОБА_4 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Речові докази, якими було визнано:

- спец-пекет PSP1369703 із вмістом, який зберігається в камері схову ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області знищити;

- карту пам`яті Apacer micro SD XC 64GB, на яку скопійовано 41 відеозапис залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1