Провадження № 1-кп/522/2278/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000214 від 09.07.2022 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдови, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Одеської області, Комінтернівського району, с. Ставки, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 КК України, раніше не судимого,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,

-за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.

Адвокат ОСОБА_6 подав заперечення на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.01.2023 року, згідно з якою продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000214 - протиправною та такою, що не відповідає нормам кримінального-процесуального права; заперечення на слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2023 року, згідно з якою продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000214 - протиправною та такою, що не відповідає нормам кримінального-процесуального права; скарги на постанови прокурора від 05.12.2022 року, 10.11.2022 року, 04.12.2022 року, які визнати протиправними та скасувати в частині доручення проведення досудового розслідування СУ ГУНП в Миколаївській області; скаргу на бездіяльність старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_10 , яку визнати протиправною щодо невиконання вимог ч. 2 ст. 218 КПК України.

Адвокат ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав клопотання про витребування доказів (документів), а сааме Журналш обліку доставлених, відвідувачів та запрошених СУ ГУНП в Миколаївській області за період часу з 00:00 год. до 24:00 год. - 07.09.2022 року; заперечення на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.01.2023 року, згідно з якою продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000214 - протиправною та такою, що не відповідає нормам кримінального-процесуального права; про повернення обвинувального акту, як такий, що не відповідає ст. 291 КПК України.

Обвинувачені підтримали заявлені заперечення, скарги та клопотання.

Прокурор заперечував щодо задоволення заперечень, скарг та клопотань захисників, як незаконні та необґрунтовані.

Кримінальне провадження розпочато на території Миколаївської області за фактом видачі наркотичного засобу, придбаного на території Миколаївської області. Відповідно інформації оперативного підрозділу особи, у яких придбано наркотичний засіб, здійснювали розповсюдження наркотичних засобів на території Миколаївської області та на території інших областей.

Факт перебування фігурантів на території Миколаївської області у період часу про який йдеться у заяві про вчинення злочину можливо перевірити в подальшому під час розгляду кримінального провадження.

В подальшому щодо тих самих осіб проведені НСРД, в тому числі оперативні закупки, які по незалежним від правоохоронних органів обставинам проведені на території м. Одеси.

Місце вчинення кримінального правопорушення було територією Миколаївської області з початку, а в подальшому правоохоронні органи не могли передбачити наступні заплановані місця збуту наркотичних засобів тими ж самими особами. Наступні оперативні закупки були тісно пов`язані з першим епізодом збуту, який вчинено на території Миколаївської області та на етапі продовження здійснення НСРД, в тому числі оперативних закупок, стосовно тих самих осіб, до припинення кримінальних правопорушень, рішення про визначення підслідності могло б негативно вплинути на кримінальне провадження та на ефективність досудового розслідування. Крім того, механізм вирішення питання про визначення підслідності привів би до тривалого процесу передачі матеріалів кримінального провадження спочатку з одного органу до іншого, під час якого робота оперативних підрозділів, слідчих та прокурорів була б паралізована саме під час дії ухвал апеляційного суду, якими надано дозвіл на проведення НСРД.

Таким чином, порушення в діях слідчого - відсутні. На перших етапах документування правопорушення підстави для визначення підслідності за іншим органом досудового розслідування були відсутні. Територіальну підслідність визначено при наявності такої можливості, з урахуванням завдань і загальних засад кримінального провадження, таких як: захист суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, розумність строків.

Відповідно частини 5 статті 217 КПК України прямо передбачено, що рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.

Також, крім наведених захисником окремих фраз висновків суду у рішенні по справі №520/8432/16-к є й інші позиції Верховного суду. Наприклад у рішенні по справі № 761/34746/17, яким задоволено касаційну скаргу прокурора зазначено: «Таким чином, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Такі висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), вказавши на те, що у разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення.

Інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК. Водночас забезпечення ефективного розслідування і, як складова цієї діяльності, визначення органу розслідування є по суті управлінською діяльністю прокурора, у якого можуть бути найрізноманітніші підстави для передачі справи тому чи іншому органу. Це можуть бути відомості про особисту зацікавленість посадових осіб «правильного» органу розслідування в результатах справи, і їхня функціональна залежність від сторін у справі, і відсутність достатнього досвіду, ресурсів та інформації в того органу, який має проводити розслідування за визначеною законом підслідністю, тощо. Водночас специфіка корупційних злочинів та особливості здійснення досудового розслідування у них потребують недопущення зволікання у фіксації відомостей про такий злочин, термінового вжиття заходів, спрямованих на збирання доказів, та залучення співробітників правоохоронного органу до розслідування в обсязі, необхідному для прийняття рішення щодо ініціювання проведення комплексу негласних слідчих (розшукових) дій.

На переконання колегії суддів, якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими».

Також, у тих же висновках ВС, на які посилається захисник, зазначено наступне: «На відміну від вищевказаного правового підходу, в ухвалі від 13 грудня 2022 року колегія суддів вважає, що порушення вимог кримінального процесуального закону щодо територіальної підслідності, якщо воно не призвело до істотного порушення або звуження фундаментальних прав і свобод людини, не може слугувати підставою для автоматичного визнання доказів недопустимими. І вказане по суті узгоджується з висновком щодо застосування норм процесуального права, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22).

Крім того, в указаному рішенні колегією суддів пропонується сформулювати висновок в контексті оцінки доказів, отриманих з порушенням правил територіальної підслідності, на предмет їх допустимості, що має вирішуватися у конкретній справі, виходячи з установлених судом фактичних обставин кримінального провадження. При цьому колегія суддів, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права, що міститься у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року (справа № 520/8432/16-к, провадження № 51-1648км21), посилається та вважає правильним підхід, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), в якій було сформульовано відповідний висновок щодо застосування норм процесуального права».

Рішення слідчих суддів про продовження строку досудового розслідування є законними та обґрунтованими, не оскаржувались і заперечення проти них під час підготовчого провадження в суді, до звернення на це уваги у минулому запереченні - не подавались.

В разі необхідності отримати повний текст таких рішень, то у сторони захисту була така можливість витребувати відповідні ухвали ще з моменту їх винесення.

Щодо доводів захисника про бездіяльність слідчого, який начебто не повідомив прокурора про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення розслідування якого не віднесене до його компетенції, вважаю їх у даному випадку недоцільними виходячи з наступного.

Неможливо погодитись з тим, що внесення нового епізоду за фактом проведення оперативної закупки у провадженні, яке вже розслідується слідчим і відноситься до його компетенції, оскільки ці епізоди тісно між собою пов`язані, і такий новий епізод не є новим повідомлення, новою заявою чи новими обставинами, які не пов`язані із першим провадженням. Такі епізоди, явно стосуються один одного, є пов`язаними між собою, оскільки були підстави вважати, що вони вчинені одними і тими ж особами. Залишення таких епізодів без їх об`єднання явно негативно вплинуло б на кримінальні провадження та не мало б результатів розслідування.

Захисник намагається звернути увагу на окремі фрази норм статті, без врахування обставин кримінальних проваджень в цілому, однак такі доводи є лише тлумаченням на лад сторони захисту окремих норм Закону.

Згідно п. 2 Постанови Верховного Суду України від 24.11.2016, проаналізувавши точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у вітчизняному кримінальному процесі, суд дійшов висновку, що згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

В п. 7 вказаної Постанови Верховний Суд України зазначає, що у міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Суд приходить до висновку, що обвинувальний акт дотримано вимог закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації.

Обставини, які, відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно. Наведені у обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Доводи заяви про формальне не дотримання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке обумовлює скасування судових рішень у кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи захисника, викладені у заявленому клопотанні, не є достатніми для повернення обвинувального акту прокурору.

Крім того, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до судів усіх інстанцій скеровано лист за № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», в п. 2 якого зазначено, серед іншого, що в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам статей 291, 292 КПК України: зокрема, якщо це документ містить положення, що суперечать одне одному; у документі наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; він не підписаний слідчим чи не затверджений прокурором; до нього не долучено передбачені законом додатки.

Вказані підстави повернення обвинувального акту є їх виключним переліком, та жодна з них не зазначена у клопотанні захисника.

Заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт надійшов до суду з дотриманням правил територіальної підсудності, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468-475 КПК України, немає, обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, встановлено наявність підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Керуючись ст.ст. 132, 176, 177, 178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 205, 291, 314-316 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України призначити до судового розгляду на 12.00 год. 01 вересня 2023 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні місцевого Приморського районного суду м. Одеси у залі судових засідань № 222, за участю прокурора, захисників, свідків та обвинувачених.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1

24.08.2023