Єдиний унікальний номер судової справи 204/3992/23
Номер провадження 1-кп/201/659/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18 а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане під час підготовчого провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве, Донецької області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

Під час підготовчого провадження прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, звертаючи особливу увагу суду на конкретні обставини інкримінованих злочинів та їх специфіку, що пов`язані із державною зрадою під час воєнного стану.

Тож усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній може переховуватись від суду. При цьому, прокурор зауважив, що вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі, з огляду на категорію інкримінованих ОСОБА_7 злочинів може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність.

Окрім цього, на переконання прокурора, є доцільним продовжити застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам продовжити вчинення інкримінованих злочинів або вчинити інше кримінальне правопорушення. Такий ризик обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_7 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_7 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

При цьому, існує кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування, що підсилює ризик можливих спроб обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам РФ, оскільки ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів на виконання завдань цих осіб.

Також прокурор стверджував, що продовжує існувати ризик поза процесуального впливу обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, у тому числі, на колишню дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , на підтвердження якого свідчать покази останньої під час її допитів, проведених в ході досудового розслідування, яка неодноразово вказувала на застосування стосовно неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_7 .

Доводячи існування заявлених у клопотанні ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності.

Окремо, прокурор посилався на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також прокурор з огляду на положення абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, просив не визначати розмір застави.

За наведених обставин, прокурор вважав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків з боку обвинуваченого, а тому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання у повному обсязі та просив його задовольнити.

В обґрунтування викладених ним доводів зазначив, що незважаючи на те, що попередньою ухвалою суду було визнано наявність існування лише двох ризиків, він вважає, що такі ризики як перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та поза процесуальний вплив на свідків та інших учасників кримінального провадження існують, на підтвердження чого вказує те, що ОСОБА_7 інкримінується розголошення відомостей представникам тих органів та силових структур російської федерації в інтересах яких він виконував поставлені перед ним завдання.

В обґрунтування існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор зазначив, що хоча ст. 23 КПК України передбачає безпосереднє дослідження показань свідків під час судового розгляду, але, з огляду на положення ст. 358 КПК України, показання свідків, надані під час проведення досудового розслідування не можуть бути покладені в основу обвинувачення, однак протоколи допиту цих свідків є процесуальними документами та можуть бути досліджені судом, однак не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Під час проведення досудового розслідування свідок ОСОБА_8 під час її допиту вказувала на наявність поза процесуального тиску на неї з боку обвинуваченого, а тому, на переконання прокурора, доки свідок не підтвердить, або не спростує зазначені обставини, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України існує.

Окрім того, прокурор зазначив про те, що ОСОБА_7 може здійснювати поза процесуальний тиск на свідка ОСОБА_9 , оскільки остання під час проведення досудового розслідування надавала викривальні покази стосовно незаконної діяльності обвинуваченого.

Разом із тим, прокурор повідомив, що під час перебування ОСОБА_7 під вартою останньому було інкриміновано низку кримінальних правопорушень у сфері економіки, що вказує на існування ризику вчинення інших кримінальних правопорушень обвинуваченим.

При цьому, прокурор погодився із позитивною характеристикою ОСОБА_7 , однак, вказав, що вчинити інкриміновані обвинуваченому злочини може особа з неабиякими розумовими здібностями та навичками, та, не обов`язково така особа повинна мати негативну характеристику.

А тому, просив задовольнити подане ним клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_6 зазначив, що підстави для подання прокурором такого клопотання відсутні, адже, до ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах іншого кримінального провадження, строк дії ухвали про застосування до його підзахисного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає лише через місяць.

Окрім того, захисник ОСОБА_6 зазначив, що подане прокурором клопотання не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, з огляду на те, що в ньому викладені не фактичні обставини кримінального правопорушення, а домисли прокурора про, нібито, вчинення ОСОБА_7 якихось правопорушень. При цьому, такі домисли прокурора нічим не підтвердженні, клопотання не містить посилання на докази, якими прокурор обґрунтовує зазначені у ньому ризики, до клопотання не додані матеріали, якими прокурор обґрунтовує свої доводи. В порушення вимог ст. 178 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено жодних обставин, які суд має врахувати при вирішення питання про обрання запобіжного заходу, в тому числі, щодо наявності у його підзахисного ОСОБА_7 соціальних зв`язків, його вік, стан здоров`я тощо.

Захисник ОСОБА_6 стверджував, що у прокурора не було підстав для звернення до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вимоги щодо змісту клопотання стороною обвинувачення не дотримані, ризики, наведені прокурором відсутні, так само як і відсутня обґрунтована підозра і, як наслідок, обґрунтоване обвинувачення.

Інші доводи захисника ОСОБА_6 стосувалися виключно порушень кримінального процесуального закону, допущених слідчим та прокурором під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, зокрема: незаконного затримання ОСОБА_7 , вручення повідомлення про підозру останньому поза межами встановленого процесуального строку, незаконного застосування до його підзахисного запобіжного заходу відповідно до положень ст. 615 КПК України, відсутності у нього віри у справедливе правосуддя, узгодженості дій між співробітниками СБУ, прокуратури та судів, а також поза процесуального спілкування прокурора з судом.

Захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні подала письмові заперечення на клопотання прокурора, які підтримала в повному обсязі.

Вважала, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає. Свою позицію мотивувала тим, що сенсу у задоволенні такого клопотання немає, оскільки до її підзахисного вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах іншого кримінального провадження, альтернативного запобіжного заходу до ОСОБА_7 застосовано не було, а тому зазначені у клопотанні прокурора ризики не існують і не можуть існувати. Стосовно заявлених прокурором у клопотанні ризиків, захисник зазначила, що вони є недоведеними та такими, що не підтверджуються жодними доказами.

Також, захисник ОСОБА_5 зазначила, що інформація з приводу технічних характеристик літальних апаратів, розголошення якої інкримінується ОСОБА_7 є у загальному доступі у мережі Інтернет, що свідчить про необґрунтованість посилань прокурора на можливість продовження вчинення її підзахисним злочину із застосуванням гаджетів. Крім того, в ході проведення комп`ютерної експертизи було встановлено, що в гаджетах-телефонах ОСОБА_7 жодної інформації стосовно інкримінованих йому правопорушень знайдено не було.

Окремо, захисник ОСОБА_5 зауважила на тому, що наведений у клопотанні прокурора ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України повністю спростовується запровадженням в України воєнного стану, оскільки вік ОСОБА_7 становить 56 років, а виїзд чоловіків у віці від 18 до 60 років у період дії воєнного стану за межі України заборонений.

Також, захисник ОСОБА_5 просила врахувати те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, двох дітей, одна з яких є малолітньою, до моменту його затримання був офіційно працевлаштований, а тому, його репутація та процесуальна поведінка до арешту дають достатньо підстав вважати, що якщо відносно нього не буде обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або буде обрано більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, то такий запобіжний захід буде достатнім для забезпечення його процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

Просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосування до ОСОБА_7 інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні вважав, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Свою позицію мотивував тим, що подане прокурором клопотання не обґрунтоване, оскільки до нього не додані жодні докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, воно скріплено лише підписом прокурора, що не відповідає вимогам КПК України.

Стосовно заявлених прокурором у клопотанні ризиків, захисник зазначив, що вони є недоведеними та такими, що не підтверджуються жодними доказами.

Так, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик можливих спроб ОСОБА_7 переховуватись від суду, є необґрунтованим з огляду на те, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану обмежений виїзд чоловіків. На переконання захисника, запобігти вказаному ризику можливо у разі передачі на зберігання ОСОБА_7 відповідним органам своїх документів для виїзду закордон. Крім того, запобіганням ризику втечі є застосований відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах іншого кримінального провадження, а тому, на переконання захисника, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України не існує.

Стосовно ризиків, передбачених п. 3 та п. 4 ст. 177 КПК України захисник ОСОБА_4 зазначив, що оцінка вказаним ризикам вже неодноразово надавалася як Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, так і Красногвардійським судом м. Дніпропетровська, та зазначені ризики визнані судами недоведеними.

Зазначений у клопотанні прокурора ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, захисник ОСОБА_4 також вважав необґрунтованим, з огляду на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що не дає, навіть, мотивованого припущення про можливість вчинення ним нового кримінального правопорушення, а наявність лише підозри у вчиненні іншого кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Також, захисник ОСОБА_4 зазначив, що, незважаючи на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, суд зобов`язаний розглянути можливість застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу з огляду на положення Конституції України зокрема, дотримання принципу презумпції невинуватості.

Обвинувачений ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні зазначив, що доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованих злочинів матеріали кримінального провадження не містять. Стверджував, що вказане кримінальне провадження сфабриковане і він незаконно тримається під вартою.

Зазначив, що всі технічні характеристики безпілотників, розголошення яких йому інкримінується є у загальному доступі у мережі Інтернет та нещодавно були висвітлені на телебаченні, детально роз`яснено принцип керування ними за допомогою гаджетів, що свідчить про необґрунтованість посилань прокурора на можливість продовження вчинення ним злочину із застосуванням гаджетів.

Інші доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосувалися виключно його особистого життя, шлюбних відносин з колишньою дружиною, книги, автором якої він є та в якій він передбачав війну в Україні, застосування до нього погроз та вимагання грошей працівниками прокуратури та СБУ, а також порушень допущених під час проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, зокрема: його незаконного затримання, яке відбулося без участі захисника, проведення обшуку, під час якого працівниками правоохоронних органів були викрадені належні йому грошові кошти тощо.

Разом із тим, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що він ні про що не просить суд, лише хотів би, щоб даній справі приділяли більше уваги.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У підготовчому провадженні прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Так, надаючи оцінку доводам сторони обвинувачення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зав`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню судового провадження розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Згідно до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так,, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги до ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, суд виходить з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (РФ) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, Умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися, кваліфікуються за ч. 1 ст. 111 КК України, за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

Розглядаючи доводи прокурора про доцільність продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова -conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочини, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи продовження існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, серед іншого, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення, в тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі найнижча межа від восьми років до найвищої межі - п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При цьому, суд зважає на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення на протязі тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією Російської Федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, як зазначалося у попередньому судовому рішенні, під час підготовчого провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до РФ, що, у свою чергу, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території Російської Федерації.

Тим більше, захисник ОСОБА_6 у своїх запереченнях посилався на пропозиції обміну його підзахисного до Російської Федерації, від яких начебто ОСОБА_7 відмовився, втім, такі обставини можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб.

При цьому, оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають суду достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду, який продовжує існувати дотепер.

Перевіряючи продовження існування передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, насамперед, суд зважає на суть пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, зокрема, що останній згідно обвинувального акту на протязі тривалого часу спілкувався та передавав відомості щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснював відрахування податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на фінансування та підтримання обвинуваченим країни агресора.

Тож ОСОБА_7 будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії, спрямованої на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Більш того, на користь продовження існування цього ризику свідчать і ті обставини, що відносно ОСОБА_7 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може бути особою, схильною до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує його не з позитивної сторони, про що вже зазначалося у попередньому судовому рішенні.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, насамперед, враховує серйозність обвинувачення, його характер та конкретні обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 ставиться у провину, що на протязі тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти аналогічні дії в подальшому. Саме така оцінка стосується перспективних фактів, тож суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Висновки суду про те, що застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків, ґрунтуються на сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема, відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження, втім, застосування більш м`яких запобіжних заходів може відтермінувати можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості ОСОБА_7 у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість вчинення ним позапроцесуальних дій.

Тим більше, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку, а наявність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, за наявності ризиків, передбачених у статті 177 КПК України, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Поряд із цим, суд вважає слушними доводи захисника ОСОБА_4 про недоведеність заявлених прокурором ризиків, передбачених п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження існування цих ризиків, про що вже зазначалося у попередній ухвалі суду.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурором ОСОБА_3 не наведено іншого обґрунтування на підтвердження існування зазначених ризиків, ніж те, що судом визнане недостатнім.

Оцінюючи доводи сторони захисту та безпосередньо обвинуваченого ОСОБА_7 , наведені під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Стосовно доводів сторони захисту про недоцільність продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з мотивів наявності вже застосованого до останнього такого ж запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження, по якому триває досудове розслідування у Кривому Розі, суд вважає їх непереконливими та необґрунтованими, виходячи з наступного.

З сукупного аналізу положень ст. ст. 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, ч. 4 ст. 199 КПК України слідує, що суд розглядає питання доцільності застосування або ж продовження певного запобіжного заходу у тому кримінальному провадженні в межах якого подане відповідне клопотання сторони обвинувачення, з метою досягнення дієвості цього провадження. При цьому, під час розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити , чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України в межах конкретного провадження, в якому було ініційовано застосування або ж продовження запобіжного заходу. Підставою для застосування /продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які суд має оцінити також в межах відповідного провадження, що знаходиться на розгляді.

Отже, постановляючи рішення про продовження ОСОБА_7 строку дії застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом були перевірені та встановлені передбачені ч. 2 ст. 177 КПК України підстави для продовження такого запобіжного заходу саме в межах цього кримінального провадження, в якому стороною обвинувачення було ініційовано це питання.

Стосовно тверджень сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність підстав для продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час дії іншого, суд вважає їх неспроможними, адже кримінальний процесуальний закон не містить обмежень та заборон щодо застосування/продовження відносно особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах декількох кримінальних проваджень.

Тим більше, як встановлено під час розгляду клопотання прокурора, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 до суду не направлено, досудове розслідування по ньому триває, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлений до 13.08.2023 року, який не обов`язково має бути продовжений, тож суд неповноважний відслідковувати наявність постановлених слідчими суддями рішень про продовження строку застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу в межах іншого провадження, який, з точки зору закону, не може бути тим безумовним стримуючим чинником запобігання існуючим ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків саме в цьому провадженні.

З такими висновками суду погодився суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2023 року про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за апеляційними скаргами сторони захисту, про що зазначено в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 26.06.2023 року.

Доводи сторони захисту про відсутність підстав для розгляду поданого прокурором ОСОБА_3 клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що таке клопотання подане за місяць до закінчення строку дії цього запобіжного заходу, суд вважає неспроможними та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Так, з огляду на вимоги ч. ч. 1, 4 ст. 199, ч. 3 ст. 315 КПК України, абз. 10 п. 20-5 розділу XI "Перехідні положення" КПК України, випливає, що під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, яке суд зобов`язаний розглянути до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Втім, жодних обмежень щодо подання прокурором клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою більш ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали та його розгляд судом, кримінальний процесуальних закон не містить.

Доводи сторони захисту та безпосередньо обвинуваченого про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження вини останнього у вчиненні інкримінованих злочинів, а також посилання ОСОБА_7 на те, що ця справа повністю сфабрикована за замовленням його колишньої дружини, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

Не є аргументованими й доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 .

У даному випадку клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового розгляду вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Стосовно тверджень сторони захисту про не набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного та, відповідно статусу обвинуваченого з підстав скасування неповноважним прокурором постанови про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Як зазначалося у попередньому рішенні суду, перевірка таких доводів захисників, зокрема, законності повідомлення про підозру особі, дослідження та надання оцінки відповідним діям та застосуванню відповідних процесуальних наслідків тощо, можлива лише в межах судового розгляду, оцінка ж доказів на стадії підготовчого провадження законом заборонена.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не набув статуту обвинуваченого начебто з підстав не вручення на досудовому розслідування повідомлення про підозру, суд не бере до уваги, адже ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого в розумінні ст. 3 КПК України, відповідно до якої обвинуваченим є особа, обвинувальний акт стосовно якої направлено до суду.

Доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, утримання неповнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем роботи, отримання подяк та нагород, а також те, що обвинувачений є власником корпоративних прав та нерухомого майна, є автором книги, безумовно заслуговують на увагу та враховувалися при прийнятті рішення, проте жодним чином не нівелюють та суттєво не зменшують встановлені судом ризики, а тому не можуть слугувати підставою для застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою. Тим більше, ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, втім, жодним чином не виступили стримуючим фактором у поведінці обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на неодноразовий виїзд та повернення обвинуваченого ОСОБА_7 із-за кордону на територію України, в той період часу, коли відносно нього здійснювалося досудове розслідування, а також те, що останній є особою призивного віку та в умовах воєнного стану не має змоги покинути територію України, суд відхиляє, адже, зважаючи на стан держави, в якому вона перебуває на даний час та наявності територій, які є непідконтрольними Україні та до яких у правоохоронних органів не має доступу, ОСОБА_7 в разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, задля уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до дій щодо виїзду до вказаних територій з подальшим перетином кордонів інших держав.

Доводи сторони захисту та безпосередньо ОСОБА_7 щодо незаконного затримання в порядку ст. 208 КПК України та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі постанови прокурора тощо, а також позиція захисника ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження за закінченням строків досудового розслідування вже були предметом перевірки та оцінки, як слідчими суддями, які в межах цього кримінального провадження постановляли рішення про продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом апеляційної інстанції, що розглядав численні апеляційні скарги сторони захисту, та є такими, що не знайшли свого підтвердження.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84)

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

При цьому, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Тож, продовження існування встановлених судом обставин у їх сукупності, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, а також не забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 26 серпня 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, які пов`язані із державною зрадою, організацією сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та фінансуванням тероризму та безумовно мають підвищену суспільну небезпеку, приходить до однозначного висновку про неможливість, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченому.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, 315, 369-372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою- задовольнити.

Застосований до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 (шістдесят) днів до 26 серпня 2023 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою є 26 серпня 2023 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 17 годині 50 хвилин 03 липня 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1