Справа № 642/3389/23
Провадження № 1-кс/642/2155/23
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2023 року м. Харків

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000588 від 16.08.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2. ст.111 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони її відчуження, перереєстрації, реєстрації, в тому числі в межах виконавчих проваджень, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Як вбачається з наданого клопотання та додатків до нього, Харківською обласною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000588 від 16.08.2022 за підозрою старшого державного інспектора відділу митного оформлення «Вантажний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що після незаконного вторгнення на територію України збройних сил російської федерації, тобто після 24.02.2022, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не раніше середини травня 2022 року, громадянка України ОСОБА_4 , яка перебувала на тимчасово окупованій військами російської федерації території Куп`янського району Харківської області, будучи на той час працівником правоохоронного органу - Державної митної служби України, обіймаючи з 01.07.2021 до 23.01.2023 посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення «Вантажний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці, діючи протиправно, умисно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, з метою надання допомоги ворожій державі рф та заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, державній, економічній та інформаційній безпеці України, в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вступила у контакт з невстановленими в ході досудового розслідування представниками збройних формувань рф.

У подальшому, в м. Куп`янську Харківської області, в невстановлені дату та час, але не раніше середини травня 2022 року, ОСОБА_4 отримала та прийняла від вказаних осіб пропозицію про співпрацю з представниками рф, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади рф та недопущення контролю України над територією м. Куп`янська Харківської області, тобто перехід на бік ворога, що виразилося у зайнятті нею посади в незаконній окупаційній адміністрації, здійсненні закликів та агітації місцевого населення про перехід на бік ворога та залученні інших осіб, зокрема ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на роботу до незаконної окупаційної адміністрації.

Так, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вчинення державної зради шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, діючи добровільно, погодилася активно співпрацювати з представниками держави-агресора рф та наприкінці червня - на початку липня 2022 року, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території тимчасово окупованого у період з 24.02.2022 до 09.09.2022 збройними формуваннями російської федерації м. Куп`янська Харківської області, будучи громадянкою України, працівником правоохоронного органу, добровільно, на пропозицію невстановлених досудовим розслідуванням представників незаконного органу влади - «военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области», що була створена представниками держави-агресора - російської федерації на тимчасово окупованій території м. Куп`янська Харківської області, погодилася на зайняття посади «и.о. ведущего специалиста отдела торговли Управления промышленности и торговли ВГА Харьковской области».

Після цього, ОСОБА_4 , обіймаючи вказану посаду в незаконній окупаційній адміністрації держави-агресора, виконувала наступні функціональні обов`язки: здійснювала прийом документації та кореспонденції у незаконному органі влади; організовувала роботу із прийому документів для отримання виплат від рф місцевому населенню; здійснювала збір інформації та заяв від мешканців м. Куп'янська Харківської області з приводу вирішення питань організаційного та гуманітарного характеру; брала участь у проведенні незаконних перевірок торгівельних підприємств тощо.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 , перебуваючи з 01.07.2021 до 23.01.2023 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення «Вантажний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці, будучи працівником правоохоронного органу України, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України, та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, забезпечила становлення і зміцнення окупаційної влади рф, з метою недопущення здійснення контролю українською владою на території м. Куп`янська Харківської області, здійснивши тим самим перехід на бік ворога в період збройного конфлікту з рф, в умовах воєнного стану, тобто умисно вчинила діяння на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Стосовно ОСОБА_4 18.05.2023 складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке, у відповідності до вимог ст. ст. 111, 135, 278 КПК України, у зв`язку з неможливістю вручення, через перебування ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України або на території держави-агресора - РФ, було направлено на опублікування в засоби масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Виходячи з викладеного, 18.05.2023 ОСОБА_4 набула процесуального статусу підозрюваної та була викликана до слідчого для проведення допиту та проведення інших слідчих (розшукових) дій на 25.05.2023 щ 10.00; на 26.05.2023 о 10.00 та 27.05.2023 о 10.00.

Між тим, в порушення вимог ст.ст. 42, 135 КПК України, підозрювана ОСОБА_4 на виклики не з`явилася, причини своєї неявки слідчому не повідомила, документів, які б підтверджували поважність причин неявки не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Орган досудового розслідування вважає, що у зв`язку з тим, що санкція ч. 2 ст. 111

КК України, за якою ОСОБА_4 повідомлено про підозру, передбачає конфіскацію майна, тому з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 .

Також, відповідно до даних Єдиного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві приватної власності належить об`єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107).

Таким чином, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на вищевказане рухоме майно, яке належить підозрюваній ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи, що у органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що існує реальна загроза перереєстрації права власності на вказане рухоме та нерухоме майно до закінчення розгляду клопотання, тому з метою забезпечення арешту майна є доцільним проводити розгляд даного клопотання без виклику власника майна.

Таким чином, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на вищевказане нерухоме майно, яке належить підозрюваній ОСОБА_4 .

Прокурор у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд клопотання у його відсутності, клопотання підтримує у повному обсязі.

Власниця майна ОСОБА_4 та її захисник у судове засідання не викликались на підставі ч.2 ст.172 КПК України, тому суд вважає можливим розглянути клопотання у відсутності ОСОБА_4 та її захисника.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Суд, дослідивши надані матеріали, приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно вимог ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів (ч.10 ст. 170 КПК України).

Частиною 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно ч.4 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 170 КПК України арешт може бути накладений, зокрема, на майно, яке перебуває у власності підозрюваного з метою конфіскації майна як виду покарання.

Так, 18.05.2023 із дотриманням вимог ст. ст. 40, 135, 276 - 278 КПК України ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Санкція ч.2 ст. 111 КК України передбачає конфіскацією майна, тому з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 .

Із матеріалів клопотання слідчого вбачається наявність правових підстав для накладання арешту на майно, яке перебуває у власності підозрюваного.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, можливість зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна є доведеним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000588 від 16.08.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2. ст.111 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони її відчуження, перереєстрації, реєстрації, в тому числі в межах виконавчих проваджень.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали суду доручити прокурору першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1