УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року

м. Київ

справа № 157/685/21

провадження № 51-3451ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000052 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Ведмежка Маневицького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді: штрафу в розмірі 17 000 грн - за ч. 1 ст. 309 КК; позбавлення волі на строк 5 років - за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_5 у вересні 2020 року (точної дати під час досудового розслідування не встановлено), діючи з прямим умислом, направленим на незаконне придбання, зберігання та виготовлення наркотичних засобів без мети збуту для власного вживання, зірвав у полі поблизу с. Видричі Камінь-Каширського району Волинської області одну дикоростучу рослину коноплі, яку переніс до будинку за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), де її й зберігав.

Надалі засуджений подрібнив та висушив вищевказану рослину, таким чином, незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) 47,9132 г, який зберігав у паперовому згортку та картонній коробці у власній кімнаті зазначеного вище житлового будинку без мети збуту для власного вживання, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції частини згаданого наркотичного засобу масою (в перерахунку на висушену речовину) 16,6081 г під час обшуку, проведеного 01 березня 2021 року.

Крім того, ОСОБА_5 , діючи із прямим умислом, направленим на незаконне зберігання, перевезення та пересилання наркотичних засобів з метою збуту, заздалегідь помістивши до картонної коробки придбаний та виготовлений без мети збуту за вищевикладених обставин особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, масою (в перерахунку на висушену речовину) 31,3051 г, 26 лютого 2021 року приблизно о 11:00, зберігаючи при собі цей наркотичний засіб, перевіз його до с. Бузаки Камінь-Каширського району Волинської області, де цього ж дня, приблизно о 11:40 у відділенні № 1 ТОВ «Нова пошта», яке розташоване на вул. 8-го Березня, 8-А, з метою збуту, оформив посилку за № 8878 на ім`я отримувача ОСОБА_6 із зазначенням місця отримання: відділення № 291 ТОВ «Нова пошта» (м. Київ, вул. Васильківська, 11/11), вказавши при цьому анкетні дані відправника - ОСОБА_7 , після чого передав її працівнику товариства та яку згодом вилучили працівники поліції під час проведення 27 лютого 2021 року обшуку в приміщенні відділення № 1 ТОВ «Нова пошта».

Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 березня 2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як указує скаржник, суд апеляційної інстанції не спростував доводів сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції не вмотивував наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Також, на переконання прокурора, Волинський апеляційний суд не надав вичерпної відповіді на доводи скарги щодо несправедливості обраного ОСОБА_5 заходу примусу, через застосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, касатор зазначає, що рішення суду про обґрунтованість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням мотивоване тими ж обставинами, які стали підставою для застосування положень ст. 69 КК.

Стверджує прокурор і про безпідставне незастосування місцевим судом конфіскації майна відповідно до ст. 59 КК.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 309 КК та за ч. 2 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки сторона обвинувачення не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині.

Стосовно тверджень прокурора про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону, зокрема врахував: що одне із вчинених засудженим кримінальних правопорушень належить до тяжких злочинів, а інше є кримінальним проступком; наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та відсутність обставин, які його обтяжують; відомості про особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає з бабою ОСОБА_8 , яка є особою з інвалідністю 2 групи, неповнолітнім братом, який хворіє і потребує лікування, та дружиною (яка перебувала у стані вагітності), а також і те, що обвинувачений займається суспільно корисною працею, на теперішній час займається веденням домашнього господарства, вирощуванням сільськогосподарської продукції, та самостійно утримує сім`ю, що підтвердила ОСОБА_8 , будучи допитаною як свідок у судовому засіданні.

Крім того, суд врахував, що обвинувачений вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, відверто розкаявся, висловив жаль з приводу скоєного, а також добровільно розповів про обставини, за яких він вчинив кримінальні правопорушення та, як пояснив прокурор, розповів органу досудового розслідування про невідомі їм обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Також, суд першої інстанції не встановив корисливого мотиву у діях обвинуваченого, з огляду на показання свідка ОСОБА_6 про те, що він звернувся до ОСОБА_5 з проханням вислати йому наркотичний засіб без будь-якої винагороди за це, на що ОСОБА_5 спочатку йому в цьому відмовляв, але потім усе-таки погодився.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що встановлені ним обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , в сукупності з відомостями про його особу, ставленням останнього до вчиненого, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, корисливого мотиву, істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, а тому, з урахуванням принципів співмірності та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання, зокрема за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років, без призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Окрім цих обставин провадження, врахувавши особу обвинуваченого, його сімейні обставини, суд дійшов також висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про необхідність ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Аргументуючи рішення у цій частині, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування положень ст.69 КК під час призначення покарання за ч. 2 ст. 307 КК, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого, в їх сукупності, а саме те, що ОСОБА_5 у вчиненому щиро розкаявся, усвідомив незаконність вчинених ним дій, а тому активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, зважаючи, при цьому, на повне визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень, каяття, а також викладення обставин, за яких він вчинив кримінальні правопорушення, ставлення останнього до вчиненого, відсутність обставин, що обтяжують покарання та корисливого мотиву.

Крім того, колегія суддів Волинського апеляційного суду погодилася з висновком місцевого суду щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.75 КК, з огляду на встановлені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та досудову доповідь органу пробації, згідно з висновком якої його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Викладені вище обставини свідчать, що, всупереч доводам прокурора, під час застосування у цьому провадженні норм статей 69 та 75 КК суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційним суд, взяв до уваги відповідні обставини, що були достатньою підставою для цього.

До того ж, наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засудженого положень ст. 69 КК та ст. 75 КК є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання, зокрема в аспекті індивідуальної та загальної превенції.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Не є слушними і доводи прокурора про безпідставне незастосування місцевим судом конфіскації майна відповідно до ст. 59 КК, з огляду на таке.

Санкцією ч. 2 ст. 307 КК, за якою ОСОБА_5 було визнано винуватим та засуджено, передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Статтею 77 КК врегульовано, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Водночас цією нормою не передбачено призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то в разі ухвалення рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробовуванням воно не застосовується, оскільки ст. 77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

За таких обставин суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням та не призначивши йому додаткове покарання у виді конфіскації майна, діяв відповідно до положень кримінального закону (ст. 77 КК), про що вказав і апеляційний суд у своїй ухвалі.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що згідно з приписами ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється лише за корисливі тяжкі та особливо тяжкі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості.

Водночас суди попередніх інстанцій не встановили корисливого мотиву під час вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК. Зазначені вище обставини, на переконання Суду, свідчать про правомірність непризначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного місцевим судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3