ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2214/23 Справа № 182/4590/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м.Кривий Ріг

19.06.2023р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу потерпілої у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2023р., якою у кримінальному провадженні № 0000001 за ч. 1 ст. 115 КК України щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Орджонікідзе, Дніпропетровської області, який зареєстрований в АДРЕСА_1

клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 13.07.2023р. включно, із можливістю внесення застави у розмірі 100(ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 268 400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн.

за участю прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2023р. у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_7 клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 13.07.2023р. включно, із можливістю внесення застави у розмірі 100(ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 268 400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржила потерпіла у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , яка в апеляційній скарзі:

- вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 3070 КПК України, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою в частині можливості внесення обвинуваченим застави;

- зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на той факт, що обвинувачений після вчинення тяжкого злочину протягом трьох років перебував у розшуку, та суд не надав належної правової оцінки процесуальній поведінці обвинуваченого;

- вважає, що доводи прокурора наведені у клопотанні про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою є достатніми та обґрунтованими, та застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого не забезпечить його належну процесуальну поведінку;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів задовольнити, без можливості внесення застави, в поданій апеляційній скарзі потерпіла прохала розглянути апеляційну скаргу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, прохали ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він що 01.01.2019р. приблизно о 04.40год., перебував на майданчику розважального закладу «Еліт-Клуб», який розташований за адресою пр. Трубників, 38 в м. Нікополь Дніпропетровській області, де у нього на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , тобто на умисне заподіяння смерті іншій людині.

Обвинувачений, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, кулаками рук наніс удари потерпілому в область обличчя та голови, при цьому на пальцях його правої руки знаходився невстановлений в ході досудового розслідування предмет, зовні схожий на кастет.

Під час нанесення ударів, потерпілий відійшов до фасадної стіни розважального закладу «Еліт-Клуб», а обвинувачений продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство потерпілого, 01.01.2019р. приблизно о 04.42год. перебуваючи на майданчику розважального закладу «Еліт-Клуб», який розташований за адресою пр. Трубників, 38 в м. Нікополь Дніпропетровській області, стоячи зліва від потерпілого своєю лівою ногою обутою у спортивне взуття умисно наніс йому удар в область шиї, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді перелому гортані та наніс кулаками рук не менше двох ударів в область обличчя, при цьому на пальцях його правої руки знаходився невстановлений в ході досудового розслідування предмет, зовні схожий на кастет.

Від удару в область шиї потерпілий почав втрачати рівновагу, та повернувшись спиною до обвинуваченого, обома руками тримався за стіну розважального закладу «Еліт-Клуб». Після чого, потерпілий почав втрачати свідомість та приспускатися до поверхні майданчику. В цей час обвинувачений наніс йому один удар правою ногою обутою у спортивне взуття в область його правої ноги, від якого ОСОБА_11 впав спиною на поверхню майданчику та помер.

Смерть потерпілого, відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 3 від 08.02.2019 настала від закритої травми шиї, крововиливу у м`які тканини шиї і щитовидного хряща гортані, що спричинило розвиток шоку, який слід вважати безпосередньою причиною смерті.

Дії обвинуваченого кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на те, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який законом про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, при цьому врахував його вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, та вважав обґрунтованими доводи прокурора, що тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину є вагомим доводом, що збільшує ризик переховування обвинуваченого від суду. Також суд вважав існуючим та підтвердженим ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків, які ще не допитані судом, тобто вважав підтвердженими та існуючими ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Крім того, судом першої інстанції враховано думку сторони захисту щодо можливості зміни запобіжного заходу обвинуваченому, не пов`язаного з триманням під вартою, проте жодного належного доказу, який свідчив би про необхідність зміни вже обраного запобіжного заходу, відомостей щодо незадовільного стану здоров`я та неможливості його подальшого тримання під вартою суду не було надано.

При цьому суд першої керуючись вимогами ст.ст. 182, 183 КПК України вважав за можливе визначити обвинуваченому розмір застави, достатній для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених КПК України,та враховуючи всі обставини справи, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , особу обвинуваченого, суд першої інстанції вважав доцільним визначити обвинуваченому заставу у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає його законним та обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого належним чином дотримався вимогами ст.ст. 176, 177, 178 КПК України, а саме врахував вагомість доказів на підтвердження ризиків з боку обвинуваченого, відомості про його особу, та можливість застосування альтернативного запобіжного заходжу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Так, відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть потерпілого.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які у своєму клопотанні послався прокурор, встановив їх наявність, виходячи з наступного.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч . 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

На думку суду апеляційної інстанції, ризику переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, судом апеляційної інстанції із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що щодо обвинуваченого ухвалами слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2019р., 10.07.2019р., 08.01.2020р., 28.07.2020р., 29.01.2021р., 10.08.2021р. 09.05.2022р. надавалися дозволи на затримання з метою приводу підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного.

Постановою слідчого СВ Нікопольського РУП ГУНП у Дніпропетровській області від 04.01.2019 року, ОСОБА_7 було оголошено у розшук і він перебував у розшуку до 21.09.2022р., тобто понад три роки вісім місяців.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив існування ризиків за боку обвинуваченого у сукупності із фактичними обставинами висунутого обвинувачення, даними про особу обвинуваченого відповідно до вимог кримінального процесуального закону на підставі ст.ст. 177, 178 КПК України.

Проте, на думку суду апеляційної інстанції, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про можливість визначення щодо обвинуваченого розміру застави.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням наступного.

Дійсно, законодавець надає право суду визначати, або не визначати розмір застави щодо обвинуваченого, коли злочин спричинив загибель людини, наділивши суд дискреційним повноваженнями.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при визначенні розміру застави у даному кримінальному провадженні, належним чином не врахував сукупності усіх чинників, які стали підставою для прийняття такого рішення, оскільки воно не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина є найвищою соціальною цінністю в державі і її життя є невід`ємним правом, закріпленим у ст. 27 Основного Закону України. Обов`язок держави захищати життя кожного. Цей постулат закладений в усіх міжнародних документах з прав людини.

Ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) гарантує право кожного на життя, яке охороняється законом, тобто над державою тяжіє обов`язок зробити все для убезпечення людського життя.

У справі «Гонгадзе проти України» (рішення від 08.11.2001р.) ЄСПЛ зазначив: «що перше речення п. 1 ст. 2 Конвенції зобов`язує державу не тільки утримуватись від умисного або незаконного позбавлення життя, але також тих, хто знаходиться під їх юрисдикцією. Це включає основне завдання держави щодо забезпечення права на життя шляхом прийняття ефективних нори кримінальних законів для попередження злочинів проти особи, що забезпечується правоохоронним механізмом для попередження, усунення та покарання порушень таких норм. За відповідних обставин це також поширюється на позитивний обов`язок органів державної влади вживати заходів попередження для захисту особи або осіб, чиє життя знаходиться під загрозою здійснення кримінальних дій іншими особами».

Тому належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Застосування чи незастосування застави повністю залежить від розсуду особи чи органу, в провадженні яких перебуває справа. Суд повинен вирішувати це питання (з наведенням відповідних мотивів) у кожному конкретному випадку з урахуванням сукупності всіх обставин кримінального провадження і обирати цей запобіжний захід замість тримання під вартою лише тоді, коли є всі підстави вважати, що він може забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, а також виконання вироку.

Приймаючи рішення щодо можливості застосування застави, як альтернативного запобіжного заходу, суд повинен навести аргументи на користь того, що застава в даному випадку спроможна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного (обвинуваченого) і виконання ним процесуальних обов`язків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції наведених вимог не дотримався, належним чином не врахував, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, внаслідок якого настали незворотні наслідки смерть потерпілого, належним чином не врахував фактичних обставин справи, покладених в обґрунтування пред`явленого обвинуваченого, а саме нанесення численних ударів потерпілому в область голови, шиї та грудей кулаками, а також взутими ногами, спосіб нанесення ударів взутими ногами в область шиї потерпілого, коли стой стояв, сукупність нанесених тілесних ушкодження та їх наслідки, а також ту обставину, що обвинувачений перебував понад три роки вісім місяців у розшуку, та після цього був затриманий працівниками правоохоронних органів.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи наведене вище, за таких обставин, застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, є неприпустимим.

При цьому слід звернути увагу, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів належного обґрунтування, чому розмір застави, за умови настання тяжких незворотних наслідків у виді смерті потерпілого, визначений у розмірі, ближчому до мінімального розміру, передбаченого ст. 182 КПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованої в частині можливості внесення обвинуваченим застави, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на той факт, що обвинувачений, після вчинення тяжкого злочину протягом трьох років перебував у розшуку, та не надав належної правової оцінки процесуальній поведінці обвинуваченого, та що доводи прокурора наведені у клопотанні про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою є достатніми та обґрунтованими, та застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого не забезпечить його належну процесуальну поведінку, є слушними та підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню із постановленням нової ухвали.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2023р., якою задоволено клопотання прокурора, та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 13.07.2023р. включно, із можливістю внесення застави у розмірі 100(ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 268 400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн. задовольнити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2023р., якою задоволено клопотання прокурора, та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 13.07.2023р. включно, із можливістю внесення застави у розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 268 400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн. скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити та продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_7 у виді тримання під ватою продовжити до 13.07.2023р. включно, без можливості внесення застави.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, та набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді