У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2023 року

м. Київ

справа №756/11960/22

провадження № 51-2660ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року змінено. Виключено з резолютивної частини вироку рішення про необрання ОСОБА_5 запобіжного заходу. Арешт, накладений на майно згідно ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня

2022 року - скасовано. Інформацію про ОСОБА_5 включено до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності малолітньої особи. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Як установлено судами, ОСОБА_5 20 вересня 2022 року у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, перебуваючи на території Оболонського району м. Києва, побачив малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ході чого в нього виник злочинний умисел, спрямований на вчинення розпусних дій щодо останньої. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 почав переслідували малолітню ОСОБА_6 . Зайшовши до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона мешкає та відчинивши вхідні двері 2-го під`їзду, малолітня помітила, що через двері, які не зачинилися за нею, забіг ОСОБА_5 . Малолітня ОСОБА_6 викликала ліфт та зайшла до нього, а ОСОБА_5 попрямував за потерпілою. Перебуваючи у вказаній ліфтовій кабіні, під час руху на 8-й поверх, ОСОБА_5 реалізуючи свій злочинний умисел, з метою задоволення власної статевої пристрасті, спрямованої на розбещення ОСОБА_6 , при цьому усвідомлюючи, що остання є малолітньою особою, у відсутності інших дорослих осіб поруч, усвідомлюючи, що вчиняє розпусні дії щодо останньої, діючи з сексуальних мотивів, бажаючи цього, свідомо припускаючи настання наслідків у вигляді впливу на нормальний моральний та фізичний розвиток ОСОБА_6 , а також формування аморальних поглядів у дитини, користуючись своїми віковими та фізичними перевагами, ОСОБА_5 вчинив щодо малолітньої ОСОБА_6 розпусні дії сексуального характеру, а саме стоячи з лівої сторони навпроти неї в ліфтовій кабіні, приспустивши штани та нижню білизну, оголив свій статевий орган, що перебував у незбудженому стані, та почав його стимулювати. Після чого запропонував ОСОБА_6 торкнутися його статевого органу, на що остання, злякавшись, відмовилась. Після цього ОСОБА_5 запропонував торкнутися його статевого органу за грошові кошти, на що остання також відмовила. У цей момент двері ліфтової кабіни відчинилися та ОСОБА_6 вибігла з них та побігла у квартиру, де мешкає. Після описаних вище подій, ОСОБА_5 припинив свої протиправні розпусні дії, задовольнивши власну статеву пристрасть, покинув місце вчинення кримінального правопорушення, викликавши у ОСОБА_6 періодичні виразні переживання страху, тривоги та обумовила появу періодів погіршення настрою та побоювань щодо особистої безпеки.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення і призначити ОСОБА_5 покаранняіз застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України. В обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що судами при призначенні ОСОБА_5 покарання не дотримано вимог ст. 65 КК України. Вважає, що враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність пом`якшуючих обставин: щире каяття, повне визнання вини, добровільне відшкодування завданої моральної шкоди, особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працює, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суди мали усі підстави для застосування ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Захисник вказує, що судом призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 156 КК України у виді обмеження волі строком на 5 років, проте не мотивовано, чому менш суворий вид основного покарання буде недієвим та не забезпечить виправлення засудженого.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 156 КК України у касаційній скарзі захисником не оскаржуються.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи у касаційній скарзі захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував характер, ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, наслідки вчиненого злочину, дані, які характеризують особу засудженого, який раніше несудимий, офіційно працює, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, а такожнаявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданої моральної шкоди, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_5 ст. 69 КК України із призначенням останньому покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч. 2

ст. 156 КК України у виді 5 років обмеження волі, оскільки саме таке покарання буде достатнім та необхідним для перевиховання засудженого, попередження скоєння ним нових злочинів, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника, під час розгляду якої суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що призначене покарання ОСОБА_5 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Інших доводів, які б свідчили про неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3