Провадження № 11-кп/811/434/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 0000093 від 14 вересня 2021 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп.

Після набрання вироком законної сили та припинення запобіжного заходу у виді застави, суму внесеної 14 березня 2022 року застави в розмірі 49620,00 (сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять гривень) грн. 00 коп. - повернути заставодавцеві ОСОБА_11 .

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 14.09.2021 року приблизно о 00 год. 30 хв. перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_12 , який спровокував конфлікт, на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, з необережності, не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та заподіяння смерті ОСОБА_12 у відповідь на удар, наніс останньому декілька ударів кулаком правої руки в область лицевої частини голови, внаслідок чого ОСОБА_12 зробив крок назад та впав на землю, спиною до землі, вдарившись, тім`яно - потиличною ділянкою голови до твердої нерівної, обмеженої поверхні кам`янистого покриття дороги, та внаслідок падіння отримав згідно висновку експерта №148/21 від 14.09.2021 року: відкриту черепно-мозкову травму в вигляді крововиливу в м`які тканини голови зі сторони їх внутрішньої поверхні, перелом кісток склепіння та основи черепу, крововиливів в м`які оболонки тканини на бокові шлуночки головного мозку, синець в правій навколоорбітальній ділянці, синець в лівій навколоорбітальній ділянці, чотири забійні рани в тімяній ділянці праворуч, крововилив в мякі тканини голови в тім`яно-потиличній ділянці праворуч, вдавлений перелом кісток склепіння черепу, багатофрагментальний перелом кісток основи черепа, які пов`язані зі смертю і відповідають тяжким тілесним ушкодженням по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення, внаслідок чого, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в КНП ЛШМД, тобто обвинувачений ОСОБА_6 вчинив вбивство ОСОБА_12 з необережності.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 не погодився із вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити даний вирок в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого вирок підлягає зміні, так як призначене ОСОБА_13 покарання є несправедливим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, сторона потерпілого переконана, що призначене обвинуваченому ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на строку 3 роки, є явно несправедливим через м`якість.

Апелянт вважає, що пом`якшуюча покарання обставина щире каяття відсутня, оскільки ОСОБА_14 висловив таке лише в дебатах, при тому, що протягом досудового та судового слідства стверджував, що ОСОБА_12 першим розпочав конфлікт та заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді подряпин на голові. У той же час, під час допиту його в суді на питання представника потерпілого про обставини отриманих подряпин, заявив, що можливо він їх отримав від гілок дерев, які обрізав, а можливо його подряпали дівчата.

На підставі наведеного представник потерпілого вважає, що ОСОБА_14 всіляко намагався перекласти відповідальність за конфлікт на потерпілого ОСОБА_12 , що останній першим його розпочав і давав експерту, а також суду неправдиві показання про місце і час отримання ним тілесних ушкоджень.

Також вважає, що суд першої інстанції не навів жодного мотиву свого рішення у вироку чому він не визнає обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого - зокрема, тяжкі наслідки, завдані злочином, та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння і у вироку не врахував показання свідка ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_14 разом з потерпілим у той вечір вживав алкогольні напої, що в суді не заперечував і сам обвинувачений.

Крім того, апелянт підкреслює, що позитивні характеристики ОСОБА_16 мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і правопорушення, вчиненого ним.

Більше того, представник потерпілого вважає, що судом першої інстанції безпідставно враховано при визначенні покарання ОСОБА_13 такої обставини, яка пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступи потерпілого, представника потерпілого та прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

При цьому, дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин.

У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Перевіривши в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції та інші матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так, вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 відповідні обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп.

При призначенні покарання ОСОБА_6 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який класифікується як нетяжкий злочин, та особливості й обставини його вчинення; особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, повністю усвідомив тяжкість злочину, осудив свої дії, визнав вину та щиро розкаявся, а також обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого.

Щодо доводів апелянта про відсутність пом`якшуючих покарання обставин: активного сприяння у розкритті злочину та щирого каяття, яке, на думку представника потерпілого, ОСОБА_14 висловив таке лише в дебатах, при тому, що протягом досудового та судового слідства стверджував, що ОСОБА_12 першим розпочав конфлікт та заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді подряпин на голові, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено місцевим судом, до моменту вчинення злочину між обвинуваченим і потерпілим не було будь-яких відносин, які б спонукали до вчинення щодо останнього умисних протиправних дій. Крім того, судом встановлено, що потерпілий дійсно вчинював протиправні дії на місці вчинення злочину щодо обвинуваченого і дана ситуація була неочікуваною і раптовою для обвинуваченого, оскільки потерпілий спрямував свої протиправні дії щодо нього, тому він і змушений був діяти, виходячи з обстановки, що склалася, не маючи змоги оцінити її належним чином та передбачити наслідки, які можуть настати від тих дій, які він в подальшому вчинив відносно потерпілого, завдавши удар в обличчя потерпілого. Насильство, яке ним було застосоване, спрямовувалось не на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а на припинення його дій, а саме словесних образ та намагання нанести обвинуваченому тілесних ушкоджень, а тому наслідків, які від цього наступили, обвинувачений не передбачав, хоча повинен був та міг їх передбачати.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що щире каяття, будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила злочин, підлягає встановленню у кожному конкретному випадку з урахуванням суб`єктивного ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, зокрема того, що обвинувачений негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання, посткримінальної поведінки винного, правдивості його свідчень.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 визнав себе винуватим у вчиненні злочину, його позиція з цих підстав була незмінна, та надав належну критичну оцінку своїй протиправній поведінці, осуджуючи її, а також висловив бажання виправити ситуацію, яка склалась, готовий відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_9 в розмірі, який визначить суд, що свідчить про щирість його каяття у вчиненому.

Також матеріалами справи підтверджується наявність активного сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , який під час досудового розслідування та судового розгляду надавав послідовні, взаємоузгодженні з іншими доказами показання про обставини вчинення злочину.

Доводи апелянта про наявність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Крім цього, під час розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 надав рекомендаційний лист старшого робочої групи військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_17 від 22 травня 2023 року, згідно якого командуванням військової частини НОМЕР_1 позитивно розглянута кандидатура громадянина України ОСОБА_18 , 2000 року народження, який зареєстрований в межах відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , щодо прийняття його на військову службу за контрактом осіб рядового складу, до оголошення демобілізації та призначення на вакантну посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , ШПК - «СОЛДАТ», НОМЕР_3, штат № НОМЕР_2 , тарифний розряд за посадою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив, що мав бажання пройти військову службу за контрактом осіб рядового складу ще з початку масштабного вторгнення.

Більше того, санкція ч.1 ст. 119 КК України, передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Таким чином, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, яке є максимальне покаранням, яке передбачено санкцією вищенаведеної статті.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Провівши системний аналіз матеріалів справи, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Підстав для обрання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 іншого покарання колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

За наведених обставин, колегія суддів визнає подану апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 необґрунтованою та вважає вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_6 законним та обґрунтованим, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4