Дата документу 26.06.2023 Справа № 317/3756/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/3756/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/402/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула 26 червня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наталівка Запорізького району Запорізької області, громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

28 вересня 2019 року приблизно о 14 годині 10 хвилин ОСОБА_8 , керуючи несправним автомобілем Fiat Ducato д/н: НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині автодороги Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь зі сторони міста Запоріжжя в напрямку міста Маріуполя. В салоні вказаного автомобіля перебувала пасажир ОСОБА_11 .

В цей же час по цій же автодорозі у зустрічному напрямку рухався технічно справний автомобіль ВАЗ 2102 д/н: НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , в салоні якого знаходились пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Під час руху в районі 507 кілометра + 100 метрів вказаної автодороги на території Запорізького району Запорізької області, водій ОСОБА_8 , діючи зі злочинною недбалістю, перед зміною напрямку руху вліво для здійснення обгону пасажирського автобуса Volkswagen Crafter д/н: НОМЕР_3 , який рухався в попутному з ним напрямку попереду нього, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також в тому, що смуга зустрічного напрямку, на яку він буде виїжджати під час здійснення маневру обгону, є вільною від інших транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху свого транспортного засобу вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ 2102 д/н: НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 .

Своїми діями ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 10.1, 11.3, 31.1, 31.4.1 Правил дорожнього руху.

Внаслідок зіткнення пасажири автомобіля ВАЗ 2102 д/н: НОМЕР_2 ОСОБА_13 та ОСОБА_14 загинули на місці пригоди.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2022 року:

ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття основного покарання з іспитовим строком 3 роки.

Покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки, передбачені статтею 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «КРЕДО» на користь ОСОБА_15 23 071 (двадцять три тисячі сімдесят одну) гривню 00 копійок за шкоду, заподіяну смертю.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_15 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в сумі 10 676 (десять тисяч шістсот сімдесят шість) гривень 68 копійок.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить скасувати вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_8 під час його допиту в судовому засіданні надавав суду неправдиві покази щодо швидкості руху його автомобіля, а під час судових дебатів змінив покази з метою поблажливого ставлення до нього суду. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про щире каяття обвинуваченого, оскільки його поведінка як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду не свідчила про наявність такого каяття, оскільки він лише в січні 2022 року відшкодував моральну шкоду потерпілій, що підтверджується розпискою, тобто перед останнім судовим засіданням, а також визнав себе винним на останньому судовому засіданні. Також звертає увагу, що сторона захисту намагалася в суді покласти провину на водія ВАЗ 2102 ОСОБА_12 , стверджуючи, що тиск в шинах автомобіля ВАЗ 2102 був завищений. Вказує, що в обвинувальному акті зазначено про відсутність пом`якшуючих покарання обставин, що не оспорювалося стороною захисту, оскільки ОСОБА_8 не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, факт злочину було виявлено в ході допиту свідків та слідчих експериментів за участі свідків, під час яких було отримано всі докази на підтвердження його вини, тобто жодних активних дій для розкриття злочину ОСОБА_8 не вчиняв, у слідчих експериментах не приймав участі та не виявляв такого наміру.

Вважає, що суд безпідставно виключив з обсягу пред`явленого обвинувачення порушення ОСОБА_8 п. 12.6г та п. 12.9б ПДР (щодо вимог швидкісного режиму), оскільки сам обвинувачений на останньому судовому засіданні перед дебатами, повідомив суд, що він рухався зі швидкістю більше, ніж 90 км/год, що узгоджується з показами свідка ОСОБА_12 та висновком інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП № 9-734.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора сторона захисту, посилаючись на особливості даного провадження, відношення обвинуваченого до скоєного, позицію потерпілої та позитивні дані стосовно особи ОСОБА_8 , просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні. Посилаючись на практику Верховного Суду, вказав, що позиція потерпілої сторони не має вирішального значення при призначенні покарання обвинуваченому.

Представник потерпілої в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. Зазначив, що обвинувачений постійно здійснює заходи по відшкодуванню потерпілій завданої злочином шкоди і підтвердив відшкодування матеріальної шкоди на загальну суму 217 647 грн.

Захисник в судовому засіданні висловив заперечення стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора. Зазначив, що апеляційна скарга прокурора фактично зводиться до незгоди із призначеним місцевим судом покаранням.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась, при цьому, надала суду заяву, в якій зазначила, що ОСОБА_8 відшкодував їй моральну шкоду у розмірі 217 647 грн., у зв`язку із чим вказала, що повністю не підтримує апеляційну скаргу прокурора, з вироком суду першої інстанції згодна, у тому числі, в частині можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки. Просить судове засідання проводити без її участі. Враховуючи заяву потерпілої та присутність в судовому засіданні її представника, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_15 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції стосовно доведеності провини ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні заснований на досліджених доказах, ґрунтовний аналіз яких наведений у оскаржуваному вироку з дотриманням вимог ст. 94 КПК України щодо критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності.

Вимоги апеляційної скарги та доповнень до неї фактично стосуються призначеного покарання, яке оспорюється прокурором, внаслідок чого останній просить скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання (т. 2 а.п. 255- 258, т. 3 а.п. 76-80).

Щодо посилання прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне виключення з обсягу пред`явленого обвинувачення порушення ОСОБА_8 п. 12.6ґ та п. 12.9б ПДР, колегія суддів зазначає, що прокурор в апеляційній скарзі не просить повторно дослідити докази, в свою чергу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не вправі вийти за межі апеляційної скарги, оскільки в такому випадку буде погіршено становище обвинуваченого.

При цьому, слід відмітити, що у вироку місцевий суд вмотивував власний висновок щодо виключення порушення ОСОБА_8 п. 12.6ґ та п. 12.9б ПДР.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на виклад інкримінованих ОСОБА_8 в обвинувальному акті дій (т.1 а.с.3-8), які полягають у тому, що ОСОБА_8 перед зміною напрямку руху вліво, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також в тому, що смуга зустрічного напрямку, на яку він буде виїжджати під час здійснення маневру обгону, є вільною від інших транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху свого транспортного засобу вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем під керуванням водія ОСОБА_12 .

Між тим фабула обвинувачення щодо інкримінованих фактичних обставин не містить інформації про те, що ОСОБА_8 при здійсненні маневру обгону з виїздом на смугу зустрічного руху перевищив швидкість, встановлену для даної ділянки автошляху.

Тобто, порушення ОСОБА_8 п. 12.6ґ та п. 12.9б Правил дорожнього руху фактично останньому органом досудового розслідування не інкримінувалося, а вказані пункти правил перелічені в обвинувальному акті без жодного обґрунтування стосовно дій обвинуваченого як таких, що перебувають у прямому причинному зв`язку із ДТП.

Одночасно місцевий суд вказав, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про перевищення ОСОБА_8 швидкості руху під час події кримінального правопорушення, оскільки єдиним джерелом, з якого можна встановити таке перевищення, є показання свідка ОСОБА_12 , які між тим є мінливими з огляду на пояснення останнього при слідчому експерименті та при допиті.

За таких обставин, суд першої інстанції аргументовано вважав недоведеним перевищення ОСОБА_8 швидкісного режиму, що з огляду на дотримання районним судом принципу перевірки доказів за критерієм достатності, не викликає сумніву.

Отже, твердження прокурора про те, що ОСОБА_8 під час судового розгляду надавав неправдиві покази щодо швидкості руху його автомобілю та змінив покази під час судових дебатів, є безґрунтовними.

Твердження прокурора про намагання обвинуваченого покласти провину на водія ОСОБА_12 , стверджуючи, що тиск в шинах автомобіля ВАЗ 2102 був завищений, є неприйнятними, з огляду на повне визнання ОСОБА_8 своєї провини в інкримінованих йому фактичних обставинах.

Оцінюючи доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора щодо призначеного покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

Такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 298/95/16-к, провадження № 51-2501км18).

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 183/163/14, провадження № 51-3549 км 18, питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Натомість, прокурор у апеляційній скарзі не навів переконливих доводів того, що застосування місцевим судом ст. 75 КК України є неправомірним та не достатнім для забезпечення мети покарання.

На переконання колегії суддів, визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 вид та розмір покарання в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні виду та розміру покарання суд першої інстанції, згідно вироку та матеріалів кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до необережних тяжких злочинів, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, одружений (т. 1 а.п. 35), має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно (т. 1 а.п. 87, т. 2 а.п. 83), за місцем навчання та своєї колишньої роботи також характеризується позитивно (т. 1 а.п. 88, 89), на спецобліку не перебуває, думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, а також висновок органу пробації про доцільність обрання ОСОБА_8 міри покарання, що не пов`язана з позбавленням волі.

При цьому, відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, судом першої інстанції визнано щире каяття у скоєному та часткове відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_15 на загальну суму 170 000 грн.

На час апеляційного розгляду загальна сума відшкодованої шкоди становить 217 647 грн., що підтверджено представником потерпілої.

Обставин, що у відповідності до положень ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому, у даному кримінальному провадженні ні органом досудового розслідування, ні місцевим судом не встановлені.

Доводи прокурора про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття обвинуваченого, є неспроможними, виходячи з наступного.

Так, щире каяття у кримінальному праві характеризує негативне ставлення винної особи до скоєного нею злочину, бажання виправити ситуацію та пом`якшити негативні наслідки кримінального правопорушення.

При цьому, елементами щирого каяття можна вважати: повне визнання особою своєї вини в тому обвинуваченні, яке підтвердилось в судовому засіданні; правдивість показань обвинуваченого під час його допиту в суді; щирий жаль обвинуваченого з приводу вчиненого діяння та його наслідків; негативне ставлення до вчиненого злочину; бажання виправити ситуацію; співчуття потерпілій особі та готовність понести призначене судом покарання.

З оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_8 в повному обсязі визнав свою провину у скоєнні злочину.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений також повністю визнав свою вину у скоєному та висловив щирий жаль з приводу скоєного ним діяння та його наслідків, що поряд із відшкодуванням шкоди вказує на спокутування обвинуваченим провини.

Заперечення ОСОБА_8 перевищення ним безпосередньо перед ДТП встановлених обмежень швидкості руху, про що звертав увагу прокурор в своїй апеляційній скарзі, з огляду на пред`явлене обвинувачення щодо фактичних обставин та неспростовних висновків місцевого суду, не може вважатись невизнанням обвинуваченим провини.

Надані обвинуваченим ОСОБА_8 показання під час судового розгляду в суді першої інстанції в повній мірі узгоджуються з обставинами справи, які встановлені в судовому засіданні. Обвинувачений ОСОБА_8 під час його допиту в суді першої інстанції не висловлював жодних інших версій події, окрім тієї, яка викладена в обвинувальному акті стосовно фактичних обставин події.

Щирий жаль обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з його вини, негативне відношення до наслідків цієї ДТП та бажання виправити ситуацію, зокрема шляхом відшкодування моральної шкоди потерпілій, принесення вибачень були неодноразово та однозначно висловлені обвинуваченим як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, а тому у колегії суддів відсутні сумніви щодо наявності такої пом`якшуючої покарання обставини як виз.

Обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово висловлював своє співчуття з приводу наслідків, просив вибачення за вчинене ним ДТП.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений також щиро жалкував з приводу скоєного ним діяння.

Про наявність щирого каяття ОСОБА_8 свідчить також той факт, що протягом часу судового провадження в суді першої інстанції він кілька разів сплачував потерпілій ОСОБА_15 грошові кошти в рахунок відшкодування завданої ним шкоди, сплативши на день ухвалення вироку суму у розмірі 170 000 гривень (т. 1 а.п. 91, т. 2 а.п. 142, 230).

При цьому під час апеляційного перегляду потерпіла подала до апеляційного суду заяву про незгоду з апеляційною скаргою прокурора, зазначивши, що обвинуваченим ОСОБА_8 в добровільному порядку до завершення кримінального провадження визнано заявлений нею цивільний позов на суму 300 000 грн., про що видано розписку та їй, як потерпілій, відшкодовано моральну шкоду, завдану злочином, у розмірі 170 000 гривень.

За таких обставин, місцевий суд обґрунтовано визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, що узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 6 липня 2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21.

Одночасно потерпіла у своїй заяві вказувала, що погоджується з вироком суду першої інстанції, зазначала про можливість застосування до ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки, а подану прокурором апеляційну скаргу не підтримала повністю, з його позицією щодо скасування вироку місцевого суду та призначення ОСОБА_8 реального строку покарання у розмірі 5 років не згодна.

На час подання зазначеної заяви (на стадії апеляційного розгляду справи) обвинуваченим у відшкодування моральної шкоди виплачено потерпілій загалом 217 647 гривень, тобто більшість від заявленої суми.

Не зазначення в обвинувальному акті пом`якшуючих покарання обставин, про що зазначав прокурор в своїй апеляційній скарзі, не є перешкодою для їх встановлення під час судового розгляду.

Судова колегія зауважує, що прокурор в апеляційній скарзі не оспорює жодні відомості щодо особи обвинуваченого.

Під час розгляду апеляційної скарги прокурор не мотивував доводи щодо надання судом невірної оцінки обставинам, які могли б призвести до призначення занадто м`якого та явно несправедливого покарання, адже суд призначив покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що закон України про кримінальну відповідальність не забороняє суду застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої особи, за наявності для того підстав, від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому, умови застосування ст. 75 КК України, а саме, звільнення від відбування покарання з випробуванням, які зазначені в диспозиції цієї норми закону обґрунтовано встановлені у вироку суду, не ставляться під сумнів в апеляційній скарзі, а також перевірені апеляційним судом в ході апеляційного перегляду.

На думку апеляційного суду, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем навчання, колишньої роботи та проживання, має на утриманні батьків та бабусю, які хворіють на ряд захворювань, раніше не судимий, його молодий вік, добровільно на постійній основі відшкодовує завдану потерпілій шкоду, а потерпіла погоджується з вироком суду та просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін, досудової доповіді органу пробації, якою визначено, що ризик повторного вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства є низьким, у зв`язку з чим доцільним буде обрання ОСОБА_8 міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, застосування судом положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_8 є обґрунтованим.

Не можна залишити без уваги і працевлаштованість обвинуваченого головним інженером ТОВ «ДОБРОБУД 2018», що в умовах воєнного стану вимагає задіяння вузьких спеціалістів у відновленні споруд магістральних мереж через пошкодження внаслідок бойових дій та у налагодженні відповідної структури, що підтверджується наданими під час апеляційного розгляду документами.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги доводи прокурора про тяжкість даного кримінального правопорушення, однак при призначенні покарання суд має виходити не лише із тяжкості злочину, а із усіх обставин даного кримінального провадження в сукупності, які дійсно давали суду підстави для призначення покарання обвинуваченому без позбавлення його волі.

З огляду на викладене, судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання з підстав його невідповідності тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання з його посиленням.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_8 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості, про що фактично йдеться в апеляційній скарзі прокурора.

Місцевий суд врахував всі обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання щодо призначення покарання, у їх сукупності. Суд апеляційної інстанції не знаходить переконливих даних, які б давали підстави для неможливості застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі прокурора мотивів, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2022 року відносно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4