Справа № 308/9348/16-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуюча суддя - ОСОБА_1 , судді - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.11.2012 за № 0000027, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгорода, мешканця АДРЕСА_1 , з незакінченою вищою освітою, розлученого, раніше судимого вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23 жовтня 2012 року за ч. 2 ст. 156 КК України до 3 років позбавлення волі, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.04.2013 року покарання пом`якшено до 2 років позбавлення волі -

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 3 ст. 120 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 3 ст. 120 КК України, а саме, в насильницькому задоволенні статевої пристрасті неприродним способом, тобто задоволенні статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчиненому щодо малолітнього, що спричинило особливо тяжкі наслідки, а також у доведенні до самогубства, тобто доведенні особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, примусу до протиправних дій та приниження її людської гідності, вчиненому щодо неповнолітнього,

Так, у червні 2012 року в невстановлений день, час та місці, ОСОБА_6 діючи умисно, протиправно, маючи намір на насильницьке задоволення своєї статевої пристрасті неприроднім способом, використовуючи безпорадний стан свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема відсутність у останнього можливості правильно розуміти сутність і характер вчинюваних з ним сексуальних дій, а також фізичної можливості чинити опір, та застосовуючи психічний вплив на нього, вступив з ним у статеві зносини неприродним способом (аногенітальний контакт).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 570 від 07 липня 2012 року, у малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено тілесні ушкодження у вигляді «розривів сфінктеру анального отвору, які є прижиттєвими, і виникли близько за 2 тижні до настання смерті внаслідок посторонньої дії тупого твердого або тугоеластичного предметів діючих по механізму розтягування із послідуючим розтріскуванням слизової оболонки, і не виключена можливість, що мають опосередкований зв`язок із настанням смерті дитини ОСОБА_8 ».

Крім того, ОСОБА_6 вчинив психічний вплив на свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою спонукання його до дій, вчинення яких заборонено законодавством, принизив його людську гідність, унаслідок чого відбулися зміни у поведінці та емоційному стані неповнолітнього ОСОБА_8 , який сприймаючи себе особою, що не заслуговує на повагу та гідне ставлення, 06 липня 2012 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи в депресивному стані, піднявся на дах дев`ятиповерхового будинку АДРЕСА_2 , вчинив самогубство, стрибнувши з даху зазначеного будинку та в результаті падіння з висоти на прилегле покриття отримав тяжкі тілесні ушкодження не сумісні з життям.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 570 від 07 липня 2012 року, смерть дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка проявилась у вигляді забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу та розриву атланто-окцінітального з`єднання із пошкодженням спинного мозку, що привило до припинення функції ЦНС і стало безпосередньою причиною смерті дитини ОСОБА_8 . Дана причина смерті підтверджується виявленням розриву зв`язкового апарату та м`язів шиї в ділянці атланто-окцінітального з`єднання; наявністю розривів на продовгастому мозку; наявністю дрібно крапкових крововиливів на всьому протязі головного мозку, що не знімаються обухом ножа та наявністю крововиливів під паутинну оболонку головного мозку, а також даними додаткового судово-гістологічного методу дослідження. При судово-медичному дослідженні дитини ОСОБА_8 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді:

- розрив атланто-окцінітального з`єднання із пошкодженням спинного мозку;

- забою головного мозку;

- субарахноїдального крововиливу;

- відкритого перелому кісток нижньої третини правої гомілки;

- закритого перелому кісток нижньої третини лівої гомілки;

- рваної рани на нижній третині правої гомілки;

- синця на правій скронево-тім`яній ділянці та правій половині обличчя;

- множинних саден на обличчі, тулубі та кінцівок.

Виникли вищевказані тілесні ушкодження одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним внаслідок ударяння об тверду поверхню при падінні зі значної висоти, причому приземлення відбулося на нижні кінцівки, які найбільш ймовірно були прямі, а потім по інерції відбулося падіння і ударяння об підлегле тверде покриття головою та тулубом.

Тілесні ушкодження у вигляді розриву атланто-окцінітального з`єднання, забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу, згідно з п. 2.1.3. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток нижньої третини правої гомілки, закритого перелому кісток нижньої третини лівої гомілки, згідно з п. 2.2.2. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості і можуть мати опосередкований зв`язок із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді рваної рани на нижній третині гомілки, згідно з п. 2.3.3. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з коротким розладом здоров`я і не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді синця на голові та обличчі, а також множинних саден на голові, тулубі та кінцівках, згідно з п. 2.3.5. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження і не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з настання смерті дитини ОСОБА_8 .

Всі вище описані тілесні ушкодження є прижиттєвими і виникли незадовго до настання смерті або в стадії агонії.

Окрім вище описаних тілесних ушкоджень, у трупа дитини ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді розривів сфінктеру анального отвору, які є прижиттєвими, і виникли внаслідок посторонньої дії тупого твердого або тугоеластичного предметів діючих по механізму розтягування із послідуючим розтріскуванням слизової оболонки. Дані тілесні ушкодження є прижиттєвими і виникли близько за 2 тижні до настання смерті, і не виключена можливість, що мають опосередковий зв`язок із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

У сукупності, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 153 та ч. 3 ст. 120 КК України.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2014 року ОСОБА_8 визнано винним за вказаними статтями та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2015 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04.07.2016 року вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2014 року стосовно ОСОБА_8 скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , повернуто прокурору Закарпатської області для усунення порушень вимог КПК України.

27 травня 2020 року за клопотанням захисника ОСОБА_7 дане кримінальне провадження на підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2020 року з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області передано на розгляд Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області.

У ході судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, не визнав. При цьому показав, що будь-яких дій сексуального характеру з померлим ОСОБА_8 він не вчиняв, стверджує, що любив сина, а син дуже любив його, перебував з ним в дуже хороших відносинах. Жодної схильності до протилежної статі в нього ніколи не було. Гідність сина не принижував. Не спонукав його до дій, заборонених законом. ОСОБА_9 характеризує як нормального хлопчика, радісного, стверджує, що той хотів жити з бабусею.

На період пред`явлення обвинувачення, у червні 2012 року, він проживав зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 на АДРЕСА_3 . За місяць до смерті діти проживали на АДРЕСА_4 зі своєю матір`ю та її співмешканцем. При цьому, син повідомляв йому про те, що співмешканець матері бив його та інших дітей, у результаті чого ОСОБА_9 «попісявся». У той час, коли діти жили з його матір`ю та вітчимом на квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , він не залишався на ніч з ними. Діти його не відвідували на вул. Можайського в м. Ужгород. Разом з ОСОБА_9 постійно були діти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , його співмешканка ОСОБА_10 , а тому наодинці з сином він ніколи не перебував. Він тільки гуляв з дітьми по 09-10 годин, а потім відводив їх до матері. О 18-ій годині заходили на «Проспект» і там гралися з дітьми, а о 21-ій - йшли додому.

Чому ОСОБА_9 зістрибнув з будинку, не здогадується. Вважає цього б не сталося, якби дах був огородженим і його мати належним чином доглядала його.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_13 пояснила, що обвинувачений є її колишнім чоловіком. Вважає, що син ОСОБА_9 вчинив самогубство, причиною якого стало його зґвалтування обвинуваченим та неодноразові збочення, зокрема, вчинення обвинуваченим сину ОСОБА_9 «мінету», про що чула зі слів дітей. Обвинувачений був раніше притягнутий до кримінальної відповідальності за такі дії. Тричі був кримінально покараний до того, як був звинувачений в педофілії.

Додала, що ОСОБА_6 також обвинувачувався в розбещенні малолітньої доньки (падчериці). Донька ОСОБА_14 дала показання на телепередачі, де розповіла про те, що коли їй було 15 років, батько задовольняв свою статеву пристрасть, торкаючись до її тіла.

З обвинуваченим вона познайомилась під час проведення уроків з кульової стрільби в ТСОУ, оскільки була інструктором. ОСОБА_6 займався гімнастикою, спелеологією. Обвинувачений освічена людина, мав «золоті» руки. Був дияконом в УВП № 9.

Спірні питання щодо проживання дітей розпочались з 07.10.2007, коли донька ОСОБА_14 зізналась, що обвинувачений чіпляється до неї.

У 2008 році, приблизно в листопаді чи жовтні, діти повернулись додому і похизувались, що ОСОБА_9 повідомив їм про те, що його тато мав з ним орогенітальний сексуальний контакт, і діти підтвердили, що все це бачили. ОСОБА_9 на той час було повних 6 років. Вона вирішила розлучитись. Через рік діти ще раз повідомили про аналогічний факт, після чого вона звернулась в поліцію.

Обвинувачений зробив 20 дисків, де він знімає на відео дітей, шукає обвинувачення в її бік, про те, що вона виконує погано батьківські обов`язки. Також він любив знімати голих дітей. ОСОБА_9 ходив до готелю «Закарпаття» до батька на роботу. Знає, що вони там писали лист з метою позбавити її батьківських прав.

Напередодні смерті ОСОБА_9 , близько за місяць, вона їздила з ним до м. Львів для проведення судово-психологічної експертизи. У обвинуваченого з ОСОБА_15 були дуже гарні близькі відносини. ОСОБА_9 часто був у батьків обвинуваченого вдома. У ОСОБА_9 були дуже тісні стосунки з бабкою і дідом, вони просили, щоб він переїхав до них. У червні 2012 року вона дозволила дітям місяць пожити у них, оскільки у той час зовсім не мала коштів на їх утримання, так як батько не платив аліменти. Діти були втрьох у бабусі з дідусем, та повернулись додому в кінці червня. Коли ОСОБА_9 від`їжджав від діда і баби, він передав батькові цукерку і сказав йому не їсти цукерку до четверга. У п`ятницю він стрибнув з даху.

За тиждень до вчинення самогубства ОСОБА_9 поводився дивно, вночі пробуджувався і кричав, мочився. Під час поїздки на відпочинок у с. Невицьке він був замкнутий. Коли вони були на природі, діти були щасливі, але у дворі були замкнуті. На її запитання про те, що сталося, ОСОБА_9 не відповідав.

Того дня, коли ОСОБА_9 впав з даху будинку, вона повернувшись з виконкому, пішла розвішувати рибу на дах будинку. У цей час ОСОБА_9 разом з нею піднявся на дах. Було дуже жарко, тому вона просила ОСОБА_16 піти. На дах піднялась дівчина, щоб там засмагати. ОСОБА_9 не хотів йти з даху. Удвох вони пробули 10-15 хвилин. Вона спустилася вниз і навіть не думала, що він за нею не пішов. Через хвилину до неї забігла сусідка і сказала, що ОСОБА_9 лежить внизу. На даху у них ніякого конфлікту не було. Вона просила ОСОБА_16 спускатися і була впевнена що він піде слідом за нею.

Після загибелі ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 забрали бабуся і дідусь, вони «обробили» дітей, ті дали присягу, що не будуть говорити про той випадок щодо зґвалтування ОСОБА_9 їх батьком.

Потерпіла пояснила, що не могла заборонити сину спілкуватися з батьком, дідусем та бабусею, намагалась захистити своїх дітей як могла, всюди зверталась по допомогу.

Пояснила, що пройшло багато років, однак, вона і далі боїться за доньку ОСОБА_17 і менших синів, оскільки обвинувачений продовжує переслідувати їх через інтернет ресурси.

Захисник обвинуваченого просив критично оцінити показання потерпілої покликаючись на їх сумнівність та жорстоке поводження потерпілої з покійним сином, та її перебування на даху, коли ОСОБА_9 впав, що вказує на наявність в її діях складу злочину, передбаченого ст. 166 КК України.

Вказані зауваження захисника колегія суддів відхиляє, оскільки, твердження потерпілої про те, що їй повідомили про факт смерті сина через хвилину після того, як вона спустилась з даху, не може прямо свідчити, що вона в момент смерті сина там перебувала. Висновок захисника про наявність у діях потерпілої ознак кримінального правопорушення є тільки його припущенням та не встановлений на підставі вироку суду. На переконання суду, вказані заперечення захисника викликані наявністю конфлікту між обвинуваченим та потерпілою. При цьому, оцінюючи достовірність показань потерпілої суд виходить із сукупності всіх доказів, досліджених судом, в тому числі показів свідків, а тому факти, які наведені потерпілою в своїх показаннях, оцінені судом у взаємозв`язку та співставлені з іншими доказами.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_18 повідомив, що являється рідним братом померлого ОСОБА_8 . Показав, що ґвалтування ОСОБА_9 відбувалися у квартирі його бабусі та дідуся на проспекті Свободи в м. Ужгород. Це було влітку. Батько на той момент жив з бабусею та дідусем. Було темно, світло було вимкнено. Вони спали в одній кімнаті. ОСОБА_11 прокинувся від звуків ґвалтування. Самого процесу він не бачив, чув тільки звуки, які доходили від ОСОБА_9 . Зауважив, що це не була спроба, це було зґвалтування. На шум прийшли бабуся з дідусем, які забрали старшого брата ОСОБА_9 .

Брат ОСОБА_9 розповідав йому про те, що батько його ґвалтував, в тому числі декілька разів. Брат повідомляв про те, що бажав покінчити життя самогубством через те, що батько його ґвалтував, і тому казав, що не бажає жити. Брат просив нікому не говорити про це, щоб не сміялись хлопці. Зауважив, що дана подія відбулась за місяць до самогубства.

У брата був поганий психічний стан, негативний настрій. З іншими дітьми він старався не спілкуватися. ОСОБА_9 відвідував батька в готелі «Закарпаття». Казав, що грав там ігри. До матері завжди добре відносився, до батька «як до батька». Згодом почав його побоюватись. ОСОБА_9 не збирався переходити жити до баби з дідом. Вважає, що це було самогубством. Самому ОСОБА_11 на день смерті брата ОСОБА_9 було 9 років.

У момент, коли ОСОБА_9 зістрибнув з даху, він дивився телевізор в квартирі. Матір казала ОСОБА_11 , що в той день вона була разом з ОСОБА_9 на даху, що він мав гарний настрій. Припускає, що ОСОБА_9 не хотів показувати матері свій психологічний стан. З батьком у самого ОСОБА_11 були дружні стосунки. На той час він не розумів у повній мірі вчинки батька. Після смерті ОСОБА_9 все змінилось і він перестав спілкуватись з батьком.

Показання даного свідка узгоджуються з пред`явленим обвинуваченням, показаннями потерпілої, висновками, досліджених у ході судового розгляду експертиз. Дані показання підтверджують приблизний час, точне місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України. Даний свідок не є зацікавленим в обвинувальному результаті кримінального провадження стосовно свого батька, мав з ним нормальні відносини. Крім цього, померлий є його рідним братом, а отже у суду відсутні підстави критично оцінювати дані ним показання стосовно смерті рідної йому людини.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_19 , який є молодшим братом потерпілого ОСОБА_8 , повідомив, що найбільш яскравим спогадом його дитинства були страшні звуки з того місця, де спав його брат ОСОБА_9 . Коли ОСОБА_12 було 4 роки, тобто у 2008 році, він, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 спали в одній кімнаті в батька на квартирі, в якій також проживали бабуся та дідусь. Вночі він та ОСОБА_11 прокинулись від дивних звуків. Батько в цей час мав орогенітальний сексуальний контакт з ОСОБА_9 . У подальшому ОСОБА_9 про це говорити не хотів.

За тиждень до самогубства ОСОБА_9 прокидався вночі та кричав. Раніше такого не було. В останній тиждень перед смертю ОСОБА_9 був тривожний.

Допитана у якості свідка ОСОБА_20 - ОСОБА_21 повідомила, що обвинувачений ОСОБА_22 - це її син. У 2007 році її онуки ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , а також ОСОБА_14 періодично проживали у неї вдома. Онук ОСОБА_12 знаходився з іншою бабусею. З понеділка по п`ятницю вона брала дітей до себе. Обвинувачений допомагав доньці ОСОБА_23 займатись музикою в квартирі за місцем її проживання. Потерпіла ОСОБА_13 категорично забороняла ОСОБА_23 бути з батьком. Десятого вересня 2007 року їй зателефонував син та повідомив про те, що трапилось щось незрозуміле. Вона зібралась з сусідкою і вони поїхали разом до потерпілої ОСОБА_13 на квартиру. Там знаходилась мати потерпілої ОСОБА_24 , невістка ОСОБА_25 та її дочка від першого шлюбу ОСОБА_14 . Діти ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 спали. Почались взаємні обвинувачення. Через годину ОСОБА_14 та потерпіла ОСОБА_25 пішли в міліцію. Сваха ОСОБА_24 категорично наполягала на розлученні. ОСОБА_25 не хотіла, оскільки в них спільні діти. Після цього, вона, її сусідка та син поїхали геть з квартири. У подальшому невістка ОСОБА_25 запросила ОСОБА_9 на побачення, і запропонувала поїхати в Грецію. ОСОБА_9 відмовився, оскільки, не хотів продовжувати життя з ОСОБА_25 після її заяви в поліцію. Після відмови ОСОБА_9 у потерпілої почались ревнощі, і вона придумала історію про сексуальні контакти з дітьми, кримінальна справа з приводу чого перебувала на розгляді у суді. Дітей змусили давати показання проти батька, погрожуючи тим, що якщо вони цього не зроблять, то йому буде погано. У цей час дітей від них ховали, вони звернулися в опікунську раду їм встановили графік відвідування. Діти по графіку ночували у неї за адресою: АДРЕСА_1 . ЇЇ син ОСОБА_6 вкладав дітей спати, і йшов у свою кімнату. І потім раптово їх знову викликали в поліцію по справі з приводу задоволення статевої пристрасті неприродним шляхом. На її переконання, потерпіла ОСОБА_25 маніпулювала дітьми за допомогою їжі та цукерок, намовляла їх казати неправду про батька.

Приблизно 12 лютого 2011 року до неї до квартири прибігли діти та сказали, що їх вигнала матір та сказала, щоб вони жили в бабусі та дідуся. ОСОБА_25 не відповідала на їх дзвінки. Тільки через тиждень вона запитала батька про стан її дітей.

У кінці травня 2012 року свідок з чоловіком вирішила взяти дітей до себе. При цьому невістка ОСОБА_25 звернулась до них з проханням, щоб вони взяли ОСОБА_9 назавжди, оскільки, вона з ним не справляється, так як він хоче жити тільки в них. Десятого червня 2012 року ОСОБА_25 повезла ОСОБА_9 на експертизу, після чого він повернувся до них, бо була домовленість про те, що до 01 липня 2012 року діти будуть перебувати у неї вдома. Потім вона з дідом їдуть відпочивати. А після 01 серпня 2012 року ОСОБА_9 назавжди повинен був залишитись у них.

Шостого липня 2012 року вона дізналась про смерть ОСОБА_9 . Вважає, що експертизи, проведені в рамках даного кримінального провадження, не підтверджують, що мало місце ґвалтування. Жодного ґвалтування не було, тим більше у її квартирі. Вона не могла не бачити, що дитина не може ходити, кров на трусиках, тощо. Жодних досліджень, які мали бути проведені з метою доведення факту ґвалтування не було проведено (гістологія, дослідження прямої кишки). ЇЇ син ОСОБА_22 не ночував з ними, коли діти були у них. Він знімав квартиру зі тогочасною співмешканкою ОСОБА_10 .

Діти батька обожнювали, а мама їх била дуже сильно, вони приходили в школу з синяками. У ОСОБА_25 був співмешканець на прізвище ОСОБА_26 , який постійно бив дітей. ОСОБА_9 казав їм, що він вже не боїться матері, а буде таким як батько. Перед смертю ОСОБА_9 у всіх дітей був дуже гарний настрій. Вона їх кормила та доглядала. Вони не хотіли йти від неї, бо їм було дуже добре у них.

При оцінці показань даного свідка, суд, зокрема, бере до уваги, що свідок є матір`ю обвинуваченого, а отже зацікавленою особою, і тому її показання можуть бути спрямовані на приховування обставин, що підтверджують вину останнього. Показання даного свідка в частині причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому дій, ночівлі у неї на квартирі, а також факту сприйняття та спостереження окремих епізодів злочинної діяльності обвинуваченого суперечать показанням свідка ОСОБА_18 , який вказував, що ОСОБА_27 забрала його брата ОСОБА_8 до себе в кімнату спати після вчинення його зґвалтування батьком ОСОБА_6 , а отже їй могли бути відомі факти, які становлять предмет доказування. Показання даного свідка, які стосуються штучного створення потерпілою обвинувачення її сину, ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються жодними іншими доказами, а тому суд не бере їх до уваги.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_28 повідомив про те, що знає обвинуваченого з дитинства. Працював заступником голови правління готелю «Закарпаття», де обвинувачений ОСОБА_22 працював системним адміністратором. У той день, коли помер ОСОБА_9 , хтось прибіг із працівників до них в офіс та повідомив про те, що дитина впала з даху. Він поїхав на місце події. Тіло хлопчика було на землі. Повідомив про те, що матір ОСОБА_9 психічно-неврівноважена людина. Мати жахливо ставилась до дитини, підштовхувала дітей красти, жила, на той момент з «зеком», який бив дітей. Про те, що співмешканець потерпілої ОСОБА_13 бив дитину, чув від обвинуваченого. Також повідомив, що потерпіла зверталася до нього з проханням вплинути на обвинуваченого: щоб він відмовився від майнових прав на квартиру, і тоді вона забере заяву щодо нього з приводу педофілії. Знає, що матір залишила дитину самою на даху. ОСОБА_9 часто приходив до батька на роботу. Бачив як батько піклувався про покійного ОСОБА_9 . ОСОБА_9 дуже позитивно ставився до обвинуваченого, ніколи не скаржився на нього. Свідок зазначив, що намагався помирити обвинуваченого з дружиною. Був випадок, коли ОСОБА_9 з братами були в нього вдома. Вважає, що дитина йому довіряла. Востаннє бачив ОСОБА_9 за місяць до смерті.

Допитана в якості свідка ОСОБА_29 - вихователь-методист притулку для дітей Служби у справах дітей Закарпатської ОДА, повідомила, що знає обвинуваченого тільки з того часу, коли діти перебували у притулку, в якому вона працювала. У ході допиту дітей працівниками поліції вона брала участь як педагог. Під час допиту діти були пригнічені, важко йшли на контакт. Діти розповідали, що ОСОБА_9 їм щось розповідав, але що саме не пам`ятає. Пам`ятає тільки, що старший хлопчик в сім`ї помер, був конфлікт у батьків, а що конкретно відбувалось не пам`ятає. Обвинуваченого на обличчя пам`ятає, але чи приїжджав він до дітей не пам`ятає.

З протоколу відтворення обстановки та обставин події зі свідком ОСОБА_30 , який досліджено у судовому засіданні, встановлено, що 06 липня 2012 року остання засмагала на даху будинку АДРЕСА_2 . Бачила на даху потерпілу ОСОБА_13 із сином, вони вішали рибу. Вони пробули там до 20 хвилин часу. Чула як потерпіла просила сина спускатись за нею вниз. Після того, як матір пішла з даху, бачила хлопчика близько пів хвилини. Він ходив по даху на відстані 3-4 метрів від його краю. Що було далі не знає, оскільки розвернулась в інший бік. Зауважила, що жодних сварок між матір`ю і сином на даху не було. Будь-яких інших осіб на даху в той час не було. Про те, що хлопчик впав з даху дізналась десь через 15 хвилин, коли туди піднялись люди і повідомили про це.

Із протоколу огляду місця події від 06 липня 2012 року слідує, що труп дитини ОСОБА_8 виявлено на прилеглій території до будинку АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 570 від 07 липня 2012 року, у малолітнього ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді розривів сфінктеру анального отвору, які є прижиттєвими і виникли близько за 2 тижні до настання смерті внаслідок посторонньої дії тупого твердого або тугоелатичного предметів, діючих по механізму розтягування із послідуючим розтріскуванням слизової оболонки, і не виключена можливість, що мають опосередкований зв`язок із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Також, згідно з висновком експерта № 570 від 07 липня 2012 року, при проведенні судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_8 , зокрема, зовнішнього дослідження, що стосується статевих органів, експертом виявлено наступне: статеві органи сформовані правильно по чоловічому типу, промежина чиста, задній прохід, сфінктер розтягнуті приблизно на 1 - 1,5 см.

Края анального отвору мілкофестомчаті. Відмічаються розриви сфінктеру на 3,5 і 12 годин згідно циферблату годинника, края не кровоточать, білого кольору, ущільнені. Яких-небудь свіжих крововиливів або розривів (станом на 07.07.2012) при судово-медичному дослідженні не виявлено.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 570 від 07.07.2012, смерть дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка проявилась у вигляді забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу та розриву атланто-окцінітального з`єднання із пошкодженням спинного мозку, що призвело до припинення функцій ЦНС і стало безпосередньою причиною смерті дитини ОСОБА_8 .

При судово-медичному дослідженні трупа дитини ОСОБА_8 було виявлено тілесні ушкодження: розрив атланто-окцінітального з`єднання із пошкодженням спинного мозку; забою головного мозку; субарахноїдального крововиливу; відкритого перелому кісток нижньої третини правої гомілки; закритого перелому кісток нижньої третини правої гомілки; синця на правій скронево-тім`яній ділянці та правій половині обличчя; множинних саден на обличчі, тулубі та кінцівок.

Виникли вищевказані тілесні ушкодження одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним внаслідок ударяння об тверду поверхню при падінні із значної висоти, причому приземлення відбулося на нижні кінцівки, які найбільш ймовірно були прямі, а потім по інерції відбулося падіння і ударяння об підлегле тверде покриття головою та тулубом.

Тілесні ушкодження у вигляді розриву атланто-окцінітального з`єднання, забою головного мозку, субрахноїдального крововиливу кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді відкритого перлому кісток нижньої третини правої гомілки, закритого перелому кісток нижньої третини лівої гомілки кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості і можуть мати опосередкований зв`язок із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді рваної рани на нижній третині гомілки кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я і не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Тілесні ушкодження у вигляді синця на голові та обличчі, а також множинних саден на голові, тулубі та кінцівках, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження і не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку із настанням смерті дитини ОСОБА_8 .

Всі вищеописані тілесні ушкодження є прижиттєвими і виникли незадовго до настання смерті або в стадії агонії.

Із протоколу огляду місця події від 08 липня 2012 року вбачається, що об`єктом такого був дах будинку АДРЕСА_2 , розмір якого 22,5 на 12,5 м, вкритий нашаруванням рубероїду. По бокам (периметру) даху виявлено обмежувальний бардюр шириною 31 см. та висотою в середньому 21 см., вкритий жерстяною кришкою. Поверхня жерстяної кришки вкрита нашаруванням пилу. Будь-яких відбитків взуття чи інших слідів контакту з поверхнею кришки бордюру не виявлено.

Із висновку № 437/438/439/440/12-25 судово-психологічної експертизи від 30 листопада 2012 року, проведеної судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (Житомирське відділення) ОСОБА_31 , встановлено, що в період, що передував самогубству ОСОБА_8 вбачаються не суттєві зміни його поведінки та емоційного стану. Це зумовлено особливістю ОСОБА_8 переживати проблеми в середині себе, що для особистості дитини є найбільш руйнівним, оскільки є найбільш глибинними і тому особливо сильно впливають психологічні травми саме на дитину, через те, що не можуть бути повністю усвідомленими і самостійно вирішеними.

Так, з моменту повернення дітей від ОСОБА_32 30 червня 2012 року, провідні емоційні та поведінкові прояви ОСОБА_8 характеризуються занепокоєнням, замкнутістю, поміркованістю власних слів та дій, на фоні цього спостерігається зміна його поведінки під час купання - сором оголеності перед ОСОБА_13 змінюється милуванням собою.

Крім того, провідні емоційні та поведінкові прояви ОСОБА_8 в цей період свідчать на користь обміркованості власних дій, що були усвідомлено спрямовані на вчинення самогубства.

При цьому, відношення з насторогою до сторонніх осіб та обмеження кола спілкування ОСОБА_8 у взаємозв`язку з небажанням розповідати дорослим про ситуацію зґвалтування, говорить на користь участі знайомої людини. Також, з матеріалів справи вбачаються певні дії ОСОБА_6 , що мають причинно-наслідковий зв`язок із настанням смерті ОСОБА_8 .

На поведінку щодо подій, що досліджуються, впливало залежне становище малолітнього ОСОБА_8 від позитивного ставлення до його особистості з боку батька ОСОБА_6 .

Для ОСОБА_6 характерною є залежність від об`єкта глибокої прихильності, яким після розлучення з ОСОБА_13 виступає малолітній ОСОБА_8 . З раннього дитинства малолітнього ОСОБА_8 ототожнювали із ОСОБА_6 , що передбачало тісні дружні стосунки та рівняння дитини на батька. У подальшому їх відносини будувалися на протидії відносно ОСОБА_13 та очікуванні часу, коли ОСОБА_8 матиме змогу переїхати до батька. Стосунки між ОСОБА_6 та його малолітнім сином ОСОБА_8 мають взаємну залежність. Малолітній ОСОБА_22 найбільш активно висловлює свою прихильність до ОСОБА_6 та проявляє ревнощі, що провокує дії ОСОБА_6 , спрямовані на отримання опікунства над синами. При цьому дії ОСОБА_6 з психологічної точки зору, класифікуються як такі, що усвідомлюються та спрямовані на маніпулювання малолітнім ОСОБА_8 . У силу свого малолітнього віку ОСОБА_22 не в змозі усвідомлювати та об`єктивно сприймати родинну ситуацію.

Згідно з актом судово-психіатричної експертизи № 195 від 15.11.2012, ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, психічним захворюванням не страждав і не страждає ним в теперішній час, а виявляє ознаки схильності до педофілії, про що свідчать дані про неодноразові сексуальні контакти з дітьми протягом тривалого часу. Даний стан не позбавляв освідчуваного здатності в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, та не позбавляє в даний час здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_6 виявляє ознаки синдрому алкогольної залежності, стану утримання. Застосування примусових заходів медичного характеру та протиалкогольного лікування не потребує. Може постати перед слідством та судом.

Згідно з висновком авторопочеркознавчої експертизи від 24 жовтня 2012 року, автором рукописного тексту заяви ОСОБА_8 , що починається і відповідно закінчується словами «Заява. Я, ОСОБА_8 , 2002 року народження…мені переїхати до тата. ОСОБА_33 » (на 3-х аркушах) не є ОСОБА_8 . Початкова частина даного тексту, ймовірно, була ним переписана з тексту, складеного дорослою особою, решта виконана ним під диктування дорослої особи.

ОСОБА_8 під час виконання ним тексту, описаного в п. 1 даних «висновків» знаходився у стані психічної напруги значного ступеню (стресу), який викликається загрозою життю, здоров`ю, при психічному або фізичному насильстві, коли людина налякана безпосередньо в момент виконання тексту.

Текст описаний в п. 1 даних «Висновків» складений у співавторстві чоловіком та жінкою середнього або зрілого віку, з освітою не нижче середньої. Даний текст складений з імітацією мовлення малолітньої дитини.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2012 року, ОСОБА_6 визнано винним в тому, що протягом липня-серпня 2007 року за місцем свого проживання, в приміщенні квартири АДРЕСА_5 , умисно, повторно, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, вчинив розпусні дії відносно неповнолітньої ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, 03 жовтня 2008 року приблизно о 22 годині у квартирі АДРЕСА_6 , де проживають його батьки, ОСОБА_6 повторно вчинив розпусні дії відносно свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме задовольнив статеву пристрасть оральним способом.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 квітня 2013 року вирок в частині призначення покарання змінено, за ч. 2 ст. 156 КК України пом`якшено покарання до 2 років позбавлення волі. В решті вирок залишено без змін.

Суд вважає обґрунтованими твердження сторони обвинувачення про те, що малолітній ОСОБА_22 був зґвалтований за наведених органом досудового розслідування обставин та в період часу, зазначений у висновку судово-медичної експертизи.

При цьому суд приймає до уваги висновок судово-медичної експертизи № 570 від 07 липня 2012 року трупа дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з вказаним висновком експертизи, крім інших тілесних ушкоджень у трупа ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді розривів сфінктеру анального отвору, які є прижиттєвими, і виникли внаслідок посторонньої дії тупого твердого або тугоеластичного предметів, діючих по механізму розтягування із послідуючим розтріскуванням слизової оболонки.

Дані тілесні ушкодження є прижиттєвими і виникли близько за 2 тижні до настання смерті, що узгоджується з обставинами справи, а саме з періодом у червні 2012 року, коли потерпілий ОСОБА_8 проживав у своєї бабусі і дідуся у АДРЕСА_1 , і куди приходив навідувати дітей обвинувачений ОСОБА_6 .

Твердження сторони захисту про те, що вказаний висновок є підробленим та не може братися до уваги, як доказ по справі, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 КПК України, висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження.

Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Запитання, які ставляться експертові, та його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновків.

Статтею 102 КПК України визначено зміст висновку експерта.

При дослідженні судом висновку експерта № 570 вбачається, що судово-медична експертиза трупа дитини ОСОБА_8 проведена судово-медичним експертом ОСОБА_35 .

За відмову або ухилення від дачі висновку експерта або за дачу свідомо неправдивого висновку чи за розголошення даних судового слідства експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385, 387 КК України.

При дослідженні інші особи присутні не були.

Тобто, експертом дано в даному випадку висновок від свого імені і він несе за нього відповідальність.

Експертом дано відповідь на питання, що не виходять за межі його спеціальних знань.

У процесі розгляду справи судом задоволено клопотання сторони захисту про допит в судовому засіданні експерта ОСОБА_36 для роз`яснення його висновку.

Так, допитаний у судовому засіданні за клопотанням захисника з метою роз`яснення експертного висновку ОСОБА_37 - експерт Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи, підтвердив висновки даної судово-медичної експертизи. Зазначив, що відповідно до п. 2.1.13 Правил проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 за № 6, ушкодження на трупі фотографують і (або) замальовують на контурні схеми частин тіла людини, вилучають мазки, виділення та інші об`єкти, передбачені даними правилами, на лабораторне дослідження тільки при необхідності. У даному випадку експерт вважав, що такої необхідності не було. Встановлення ознак, які можуть свідчити про скоєння акту мужолозтва перед експертом не було поставлено слідчим у постанові, а експерт зобов`язаний відповісти у висновку тільки на ті запитання, які йому поставив слідчий. Випорожнення не досліджував, оскільки такі дослідження проводяться щодо живих осіб. Хронічних хвороб, подібних за зовнішніми ознаками виявлено не було. Медичної документації не надавалось, а тому підстав вважати, що тілесні ушкодження утворились внаслідок хронічних запорів поносів, гемороїв чи інших подібних хвороб не було. Виявлені під час огляду тілесні ушкодження у вигляді розривів сфінктеру анального отвору за часом могли виникнути мінімум за два тижні до смерті. Дані розриви виникли від перерозтягнення і вони вже зажили. Рубці не зникають. Такі ушкодження могли виникнути як одноразово, так і почергово. Він впевнений, що такі розриви виникли від зовнішньої дії, а не від закрепу. Оскільки це були вже сформовані рубці, то робити гістологію не було сенсу, оскільки у процесі такого дослідження був би сформований аналогічний висновок про те, що такі ушкодження виникли не раніше двох тижнів. Такі тілесні ушкодження могли б виникнути в результаті падіння, якщо людина впала на сідниці, однак у такому випадку на тілі ОСОБА_8 були б інші ушкодження, зокрема ушкодження тазу. Водночас, ушкодження, виявлені на тілі ОСОБА_8 , свідчать про те, що він упав з даху будинку саме на кінцівки, а отже ушкодження у вигляді розриву анального сфінктеру не притаманні при такому падінні. Що стосується довідки завідуючого бюро судово-медичної експертизи, то слід зауважити, що це був лист-відповідь на запит щодо причини смерті. У запиті не було прохання зазначити всі наявні на тілі ОСОБА_8 тілесні ушкодження.

Захисник обвинуваченого звертав увагу суду на те, що виявлені експертом розриви сфінктера та не виявлені розриви прямої кишки, без дослідження медичної документації померлого ОСОБА_8 не підпадають під ознаки ушкоджень, зазначених в п. 2.14.6 Правил проведення судово-медичних експертиз з приводу статевих станів в бюро судово-медичної експертизи, та не є достатніми для обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, а також додав, що не було призначено додаткових експертиз, які обов`язкові під час досудового розслідування злочинів проти статевої свободи, експертом не досліджувалась медична документація померлого.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Під час допиту експерт ОСОБА_37 пояснив, що всі дії щодо дослідження статевих станів особи, про які наголошує захисник, здійснюються при дослідженні живих осіб. У даному кримінальному провадженні дослідження під ці критерії не підпадає. З урахуванням того, що тілесні ушкодження, пов`язані з розривами сфінктеру в ОСОБА_8 виникли не менше ніж за 2 тижні до настання смерті та судово-медичної експертизи трупа останнього, виявлення біологічних слідів на статевих органах обвинуваченого було абсолютно не доцільним, оскільки їх фізично неможливо було виявити зі спливом такого проміжку часу.

Висновок захисника щодо підроблення вищевказаного висновку експерта, на думку суду, є припущенням останнього і не може бути взятий до уваги, позаяк повинен бути доведеним лише вироком, що набрав законної сили.

Встановленими суд вважає ті обставини, що обвинуваченим ОСОБА_6 неодноразово раніше вчинялись розпусні дії щодо неповнолітніх з метою задоволення своєї статевої пристрасті.

Зокрема, згідно з вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2012 року, що набрав законної сили, ОСОБА_6 визнано винним за ч. 2 ст. 156 КК України у вчиненні чотирьох епізодів розпусних дій, в тому числі й щодо малолітнього сина ОСОБА_9 , щодо якого задовольнив статеву пристрасть оральним способом.

З огляду на це, не суперечить встановленим обставинам по справі висновок комісійної судово-психіатричної експертної комісії № 195 від 15.11.2012, згідно з яким ОСОБА_6 виявляє ознаки схильності до педофілії, про що свідчать дані про неодноразові сексуальні контакти з дітьми протягом тривалого часу.

Останній сексуальний контакт, що встановлено вказаним вище вироком, ОСОБА_6 вчинив щодо сина ОСОБА_9 03 жовтня 2008 року в приміщенні квартири АДРЕСА_6 , де проживають його батьки.

Як слідує із показань потерпілої ОСОБА_13 , син ОСОБА_9 разом із братами проживав у квартирі АДРЕСА_6 із середини лютого до середини березня 2011 року й після цього не відвідували бабусю й дідуся до жовтня 2011 року.

Із жовтня місяця 2011 року вона знов дозволила дітям щосуботи навідувати батьків обвинуваченого. А в період з 25 травня по 30 червня 2012 року, за виключенням поїздки до Львова з 5-го по 7 червня, син ОСОБА_9 постійно проживав в квартирі АДРЕСА_6 . Під час перебування дітей у бабусі з дідусем вона не бачилась із синами та додому вони не приходили.

Тобто, обвинувачений у вказаний час мав можливість контактувати із сином ОСОБА_9 , за відсутності контролю матері протягом тривалого часу.

Із показань потерпілої ОСОБА_13 , наданих у судовому засіданні, також слідує, що після повернення сина ОСОБА_9 від батьків обвинуваченого, тобто із 30 червня 2012 року, потерпіла помітила зміни в поведінці ОСОБА_9 . Останній дозволив себе помити, чого раніше не дозволяв робити, оскільки соромився. Вночі почав кричати під час сну, мочитися, що не було для нього характерно.

Висновком судово-психологічної експертизи стверджується, що коло спілкування дитини було обмежено, а щодо чоловіків близькі відносини були лише з батьком та дідусем.

Відсутні будь-які докази, які б свідчили, що в період часу, близько за 2 тижні до отримання вказаних вище тілесних ушкоджень, коли діти проживали у квартирі батьків обвинуваченого АДРЕСА_6 , малолітній ОСОБА_22 залишався наодинці із іншими людьми, із якими міг мати сексуальний контакт.

Досліджені докази свідчать, що потерпілий малолітній ОСОБА_38 після зґвалтування не повідомив про це дорослих.

Висновком судово-психологічної експертизи стверджується, що не бажання розповідати дорослим про ситуацію зґвалтування говорить на користь участі знайомої людини.

Експертом зроблено висновок, що не суттєві зміни в поведінці та емоційному стані, про що вказують свідки та підкреслює сторона захисту, в період що передував самогубству, зумовлені особливістю ОСОБА_8 переживати проблеми в середині себе, що було найбільш руйнівним для дитини.

З урахуванням досліджених доказів, зокрема протоколу відтворення обстановки та обставин події із свідком ОСОБА_30 , протоколом огляду місця події даху будинку АДРЕСА_2 від 08.07.2012, показань потерпілої ОСОБА_13 , висновків експертиз, суд виключає можливість випадкового падіння потерпілого ОСОБА_8 , а вважає, що мало місце вчинення дитиною самогубства. Як встановлено у процесі огляду поверхні кришки облаштувального бордюру даху будинку з нашаруванням пилу шириною 31 см і висотою 20 см, будь-яких відбитків взуття на такій не виявлено, що свідчить про усвідомлене перестрибування потерпілим цієї перешкоди. У той же час із змісту протоколу відтворення обстановки та обставин події із свідком ОСОБА_30 встановлено, що будь-яких інших осіб на даху будинку не було.

Досліджені судом докази у своїй сукупності підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні аногенітального контакту із малолітнім ОСОБА_8 з використанням в силу малолітнього віку безпорадного стану потерпілого, психологічного впливу на нього, що мало місце в період червня місяця 2012 року в квартирі АДРЕСА_6 , а заподіяна психологічна травма потягла за собою дії потерпілого щодо вчинення самогубства 06 липня 2012 року.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні просив виправдати ОСОБА_6 . Зокрема, покликався на те, що обвинувальний акт ОСОБА_6 був вручений 26 серпня 2016 року, тобто поза межами строку досудового розслідування, а отже кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні був складений 30 січня 2013 року та направлений до суду 06 лютого 2013 року (а.с. 1-24 тому № 8).

Саме 06 лютого 2013 року була закінчена стадія досудового розслідування кримінального провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.07.2016, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасовано, призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання. У даній ухвалі суд зауважив, зокрема, що розгляд проведено на підставі обвинувального акта, в якому відсутнє формулювання обвинувачення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2016, даний обвинувальний акт був повернутий прокурору для усунення порушень КПК України.

Двадцять шостого серпня 2016 року прокурором був складений та затверджений інший обвинувальний акт у даному провадженні, та 09 вересня 2016 року він був направлений до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Як зазначив у своїй постанові від 08 листопада 2022 року Касаційний кримінальний суд Верховного Суду по справі № 636/336/21 (провадження № 51-5720км21), повернення обвинувального акту не передбачає поновлення завершеного досудового розслідування. При цьому немає підстав вважати, що після повернення обвинувального акта прокурору може йти мова про будь-яке досудове розслідування, оскільки воно завершене до першого звернення до суду з обвинувальним актом.

Покликання захисника на висновки, які містяться у постановах Верховного Суду від 01 липня 2021 року в справах № 752/3128/20 та № 405/3805/20, на переконання колегії суддів, є необґрунтованим, з огляду на те, що предметом розгляду суду в даних справах була оцінка можливості включення до строку досудового розслідування моменту складання, затвердження та направлення обвинувального акту до суду, наявність повноважень у суду першої інстанції щодо закриття кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у разі закінчення строку досудового розслідування. Жодних висновків про те, що строк досудового розслідування поновлюється чи відновлюється після повернення обвинувального акту судом, у зазначених постановах Верховного Суду України немає.

Таким чином, строк досудового розслідування після повернення первинного обвинувального акта судом 22.07.2016 не поновлювався, а отже підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у суду відсутні.

Поміж іншого захисник також звертає увагу суду на те, що слідчим не дотримано порядку повідомлення про зміну підозри, визначеного ст. 279 КПК України, оскільки при повторному повідомленні про підозру 21 січня 2013 року ОСОБА_6 було змінено кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, однак, жодних нових доказів за цей час не зібрано, а отже йому повідомлено про дві підозри в одному кримінальному провадженні. Окрім цього, захисник покликається на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вручення йому пам`ятки про права підозрюваного.

З даного приводу колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст. 279 КПК України, у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 КПК України.

Згідно з ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Судом встановлено, що 04 грудня 2012 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 120 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є доведення до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, примусу до протиправних дій та приниження його людської гідності вчинене щодо неповнолітнього, а також ч. 3 ст. 153 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, вчинене щодо малолітнього, що спричинило особливо тяжкі наслідки.

Дане повідомлення про підозру було вручене ОСОБА_6 у присутності його захисника 04 грудня 2012 року. У повідомленні про підозру міститься підпис обвинуваченого та його захисника із зазначенням про те, що йому вручені, оголошені та роз`яснені пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного.

Окрім цього, в матеріалах кримінального провадження (а.с. 164 тому № 7) міститься дана пам`ятка з відміткою (підписом) ОСОБА_6 про її отримання 04.12.2012.

Двадцять першого січня 2013 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 120 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є доведення особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, примусу до протиправних дій та приниження його людської гідності вчинене щодо неповнолітнього, а також ч. 3 ст. 153 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітнього, що спричинило особливо тяжкі наслідки.

Дане повідомлення про підозру було вручене ОСОБА_6 у присутності його захисника 21 січня 2013 року. У повідомленні про підозру міститься підпис обвинуваченого та його захисника із зазначенням про те, що йому вручені, оголошені та роз`яснені пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного.

Таким чином, у двох повідомленнях про підозру наявні підписи самого ОСОБА_6 та його захисника про те, що їм вручена відповідна пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного. Окрім цього, у матеріалах справи наявний один примірник пам`ятки з підписом ОСОБА_6 про її вручення. Відсутність двох примірників даної пам`ятки у матеріалах справи не свідчить про порушення права на захист підозрюваного, з огляду на те, що він засвідчив своїм підписом про їх вручення та ознайомлення зі змістом. До того ж захисником обвинуваченого не наведено обґрунтування, як саме дана обставина порушила його право на захист, вплинула на кінцевий висновок сторони обвинувачення, проведення окремих слідчий дій, недопустимості інших доказів, тощо. Відтак доводи захисника, що у матеріалах справи відсутні докази про їх вручення ОСОБА_6 є безпідставними.

Жодного порушення вимог ст. 279 КПК України при зміні повідомлення про підозру ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.

При цьому, не зазначення в самому процесуальному документі «повідомленні про підозру» від 21 січня 2013 року про те, що це «змінена підозра», а не «нова», як зазначає захисник обвинуваченого, на переконання колегії суддів, не є істотним порушенням прав підозрюваного, з огляду на те, що виходячи зі змісту даного документу, формулювання підозри, обставин та опису діянь, а також їх часу вчинення, номеру кримінального провадження, а також інших ознак, викладених в ньому, дана обставина (про те, що це змінена підозра, а не нова) не викликає сумніву.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого про те, що повідомлення про підозру та обвинувальний акт різняться за змістом, суд дійшов висновку, що оскільки процесуальний порядок зміни підозри органом досудового розслідування, визначений ст. 279 КПК України, не був порушений, а змінена підозра відповідає змісту обвинувального акта, даний аргумент захисника обвинуваченого колегія суддів відхиляє.

Поміж іншого захисник у судовому засіданні посилався на докази, які не були досліджені судом, зокрема показання свідка ОСОБА_39 , свідка ОСОБА_30 , свідка ОСОБА_40 .

З даного приводу суд звертає увагу на норми ст. 23 КПК України, відповідно до яких, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України.

Окрім цього, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 КПК України.

За ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень КПК України.

Згідно з ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Дані свідки не були допитані у ході судового розгляду. Суд не сприймав їх показання усно та безпосередньо. Сторона захисту не клопотала про допит даних осіб, на підтвердження своєї позиції.

Окрім цього, суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_41 з приводу його побиття співмешканцем потерпілої ОСОБА_40 . Свідок був безпосередньо допитаний під час судового розгляду і сторона захисту не була позбавлена можливості поставити йому запитання. Відомості, зазначені в протоколах допиту свідків є показаннями, а тому повинні досліджуватись судом тільки безпосередньо, а не на підставі протоколів слідчих дій.

Захисник, поміж іншого, в судових дебатах просив надати правову оцінку заяв гр. ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , пояснення ОСОБА_46 , заяві ОСОБА_47 та ОСОБА_27 в комісію по справам дітей.

Аналіз вищевказаних заяв свідчить про наявність конфлікту між обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_13 , намагання обвинуваченого домогтися контакту з дітьми в умовах безконтрольності за ними з боку потерпілої, позбавити останню батьківських прав. Однак, вказані заяви не містять будь-яких відомостей щодо самої події вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів.

Поміж іншого, захисник просив надати оцінку характеристикам обвинуваченого з різноманітних релігійних общин.

З даного приводу колегія суддів звертає увагу на те, що хоч дані характеристики позитивно свідчать про особу обвинуваченого, однак, вони стосуються періодів часу, віддалених від часу вчинення інкримінованих йому діянь.

Зокрема, рекомендаційна характеристика настоятеля собору у м. Тернополі датована 08 вересня 2003 року.

Характеристика № 131 з Канцелярії Тернопільської єпархії Архієпископа Тернопільського і Кремєнєцького Тернопільської Єпархії Української православної церкви датована 04 лютого 2009 року, однак, свідчить про особу обвинуваченого у період з квітня 2001 року по лютий 2005 року.

Рекомендація Єпископа Мукачівського та Ужгородського на обвинуваченого за № 87 датована 10 червня 2002 року.

Характеристика на обвинуваченого з Львівської Єпархії Української православної церкви за № 21 від 27 січня 2009 року, яка охоплює період відбування обвинуваченим покарання у Львівській виправній колонії ЛВК-30, зокрема, свідчить про те, що він був старостою православної громади Почаївської ікони Божої Матері з вересня 1999 по квітень 2001.

Таким чином, зазначені характеристики охоплюють періоди від 7 і більше років до часу вчинення діянь, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , а тому не є тими доказами, тільки на підставі яких суд встановлює характеризуючі особу обвинуваченого дані, властиві останньому саме в період вчинення інкримінованих йому діянь.

Окрім цього, захисник просив надати оцінку заяві потерпілого ОСОБА_8 про те, що він хоче жити з батьком. З даного приводу суд констатує, що автором даного тексту, згідно з висновком авторопочеркознавчої експертизи від 24.10.2012, не є ОСОБА_8 . Початкова частина даного тексту, ймовірно, була ним переписана з тексту, складеного дорослою особою, решта виконана ним під диктування дорослої особи. ОСОБА_8 під час виконання ним тексту знаходився у стані психічної напруги значного ступеню (стресу), який викликається загрозою життю, здоров`ю, при психічному або фізичному насильстві, коли людина налякана безпосередньо в момент виконання тексту. Текст складений у співавторстві чоловіком та жінкою середнього або зрілого віку, з освітою не нижче середньої. Даний текст складений з імітацією мовлення малолітньої дитини.

Таким чином, даний документ, явно не відображає волю померлого та його прихильність до батька, бажання жити з ним, і був написаний під впливом дорослої людини.

У протоколі огляду предметів від 25.09.2012, на який просить звернути увагу захисник обвинуваченого, зокрема зафіксовані відомості щодо огляду п`яти CD-R дисків марки «LS-MEDIA 700MB», DVD + R диск марки «GEMBERD 4.7 GB, DVD + R диск марки «TITANIUM». Зокрема, на дисках «LS-MEDIA 700MB» наявні 5 фото покійного ОСОБА_8 з тілесними ушкодженнями, відео файл, на якому зображено покійного ОСОБА_8 , 3 відеофайли, на яких зображено покійного ОСОБА_8 , його молодших братів ОСОБА_41 , ОСОБА_48 . На диску марки «TITANIUM» містяться 11 відеофайлів, на яких зображено покійного ОСОБА_8 з тілесними ушкодженнями.

На думку захисника, дані диски свідчать про те, що мати та її співмешканець знущалися над дітьми.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, зазначені фотофайли свідчать тільки про наявність на тілі покійного тілесних ушкоджень, однак, цього недостатньо для висновків про знущання матері та її співмешканця над померлим. Зазначені матеріали не містять відомостей про час, дату та спосіб їх виникнення, про осіб, які їх нанесли, якщо ці ушкодження нанесені особою або особами, а також про обставини, за яких вони з`явились на тілі ОСОБА_8 та його братів.

Згідно з Актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 195, на який посилається захисник, ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, психічним захворюванням не страждав і не страждає ним в теперішній час, а виявляє ознаки схильності до педофілії, про що свідчать дані про неодноразові сексуальні контакти з дітьми протягом тривалого часу. Даний стан не позбавляв освідчуваного здатності в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, та не позбавляє в даний час здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_6 виявляє ознаки синдрому алкогольної залежності, стану утримання. Застосування примусових заходів медичного характеру та протиалкогольного лікування не потребує. Може постати перед слідством та судом.

Захисник посилається на те, що вжитий у висновку вислів «схильний до педофілії» не використовується в медицині як діагноз захворювання, а є побутовим судженням, та не підтверджений належним дослідженням.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне. Як вбачається з резолютивної частини даного акту, висновок про схильність обвинуваченого до педофілії був здійснений комісією експертів на підставі вивчення матеріалів кримінальної справи № 1156012, результатів освідчення, даних про його неодноразові сексуальні контакти з дітьми протягом тривалого часу.

Захисник просить оцінити висновок № 15/100 почеркознавчої експертизи заяв малолітнього ОСОБА_8 , в яких він просить переїхати жити до тата.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи документів № 15/100 від 02.08.2012, об`єктом дослідження якої були вилучений 07.07.2012 під час огляду квартири АДРЕСА_6 шкільний зошит в лінійку, всередині якого на трьох аркушах паперу міститься рукописний текст, який починається «Заява…», та закінчується «…. ОСОБА_33 », та вилучені 07.07.2012 в ходу огляду кабінету № 302 «Іт-менеджера» готелю «Інтурист-Закарпаття» (робочий кабінет ОСОБА_19 ) три аркуші паперу формату А4 з рукописним текстом, який починається «Заява..» та закінчується «… ОСОБА_33 », наявний на трьох аркушах в шкільному зошиті у лінійку, виконаний померлим ОСОБА_8 . Рукописні записи, що починаються «Заява…» та закінчуються «… завжди», наявні на сторінці «І» аркушу позначеного римськими цифрами «І» та «ІІ», виконані не померлим ОСОБА_8 , а іншою особою. Рукописні записи, які починаються «мені надоїло..» та закінчуються «…одяг», наявні на сторінці «ІІ» аркуша, що позначений римськими цифрами «І» та «ІІ», записи, що починаються «Про..» та закінчуються «… виростем великі», наявні на аркуші позначеному «ІІІ» та «ІV», виконані не померлим ОСОБА_8 , а іншою особою. Рукописні записи, що починаються словами: «№ 1 Я хочу жити у тата…» та закінчується: «мама б`є но», наявні на аркуші паперу формату А4 без позначень, виконані померлим ОСОБА_8 .

Згідно з висновком експерта почеркознавчої експертизи за № 15/120 від 10.08.2012 двох аркушів паперу формату А4 з рукописними текстами, рукописні тексти, що починаються «Заява…» та закінчується «…завжди», наявні на сторінці «І» аркушу позначеного римськими цифрами «І» та «ІІ», який вилучений в ході огляду кабінету № 302 «Іт-менеджера», розташованого в готелі «Інтурист-Закарпаття», виконані гр. ОСОБА_49 співмешканкою обвинуваченого.

Рукописні записи, що починаються словами «мені надоїло…» та закінчуються «…одяг», наявні на сторінці «ІІ», аркуша, що позначений римськими цифрами «І» та «ІІ», записи, що починаються «Про..» та закінчуються «виростем великі», наявні на аркуші, позначеному «ІІІ» та «ІV», які вилучені в ході огляду кабінету № 302 «Іт-менеджера», розташованого в готелі «Інтурист-Закарпаття», виконані ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експерта № 444/1 від 24.10.2012, автором рукописного тексту заяви ОСОБА_8 , що починається і закінчується словами «Заява. Я, ОСОБА_8 , 2002 року народження…. Мені переїхати до тата. ОСОБА_33 » не є ОСОБА_8 . Початкова частина даного тексту, ймовірно, була ним переписана з тексту, складеного дорослою особою, решта виконана ним під диктування дорослої особи. ОСОБА_8 під час виконання тексту, описаного в п. 1 даних «висновків», знаходився у стані психічної напруги значного ступеню (стресу), який викликається загрозою життю, здоров`ю, при психічному або фізичному насильстві, коли людина налякана безпосередньо в момент виконання тексту.

Текст, описаний в п. 1 даних «висновків», складений у співавторстві чоловіком та жінкою середнього або зрілого віку, з освітою не нижче середньої. Даний текст складений з імітацією мовлення малолітньої дитини.

Оцінюючи значення даних речових доказів у взаємозв`язку з висновками, зробленими щодо даних зошитів та аркушів, змістом, зафіксованим у них, суд дійшов до наступних висновків.

Рукописні записи, виконані від імені померлого ОСОБА_8 , в яких автор зазначає, що бажає якнайшвидше переїхати назавжди жити до батька (обвинуваченого), виконані співмешканкою обвинуваченого ОСОБА_49 .

Як повідомив обвинувачений у судовому засіданні, дану заяву писав ОСОБА_9 (померлий) під диктовку в опікунську раду для зміни місця проживання.

Рукописні записи, виконані від імені померлого ОСОБА_8 , в яких автор зазначає, про те, що ОСОБА_13 (мати ОСОБА_8 ) б`є його кулаками, веде антисоціальний спосіб життя, виганяє з дому, а також позитивно висвітлює вчинки обвинуваченого та його батьків, виконані ОСОБА_6 , що підтверджує показання потерпілої про те, що обвинувачений ОСОБА_6 штучно створював докази та намагався схилити дітей на свою сторону в сімейному конфлікті, створити у стороннього спостерігача негативне враження про неї, як такої, що не здатна забезпечити нормальне життя дітей, такої, що не володіє належними моральними якостями.

До аналогічних висновків суд дійшов і щодо рукописних записів, виконаних від імені померлого ОСОБА_8 в зошиті в лінійку, в яких автор зазначає подібні відомості щодо матері. Зокрема, щодо даного тексту висновки експертизи свідчать про те, що автором (особою, яка придумала текст) є не малолітній ОСОБА_8 . Враховуючи висновки експертизи, суд дійшов до висновку, що дані записи були написані малолітнім ОСОБА_8 під диктовку та загрозою психічного чи фізичного насильства з боку обвинуваченого чи його батьків/співмешканки з аналогічною метою.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 157 від 27.07.2012, на який захисник покликався в своїх дебатах, в слідах на дитячих трусах, дитячій майці, кофті-гольф, футболці, джемпері, джинсових штанах сперматозоїди не знайдені. На п`яти дитячих трусах і спортивних штанах, які є чисті, свіжо випрані, не виявлено жодних слідів, в тому числі подібних до сперми та крові.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 158 від 27.07.2012, в слідах на трьох шматках туалетного паперу і гігієнічній серветці сперматозоїди не знайдені, що на думку захисника вказує на користь невинуватості обвинуваченого.

Однак, колегія суддів вважає, що зазначені докази не свідчать про непричетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому діянь. Вчинення насильницьких дій сексуального характеру, згідно з пред`явленим обвинуваченням, мало місце в червні місяці 2012 року, а огляд та вилучення білизни відбулося майже через місяць. Потерпілий міг бути одягнений в іншу білизну в момент вчинення даних діянь. Білизна могла бути випрана. Окрім цього, не виключається можливість того, що дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , не залишили будь-яких слідів на одязі потерпілого.

Захисник обвинуваченого просив також звернути увагу на характеристики свідків ОСОБА_41 та ОСОБА_48 , відповідно до яких вони були тривожними та неактивними, зверталася увага на неналежну увагу батьків до дітей, відсутність належної уваги до них, а також на характеристики ОСОБА_8 , відповідно до яких останній запізнювався на уроки, ставився недобросовісно до навчання, як на підтвердження висновку сторони захисту про те, що умови життя дитини із матір`ю були поганими.

Однак, суд констатує, що у характеристиках на ОСОБА_41 та ОСОБА_48 має місце вказівка на те, що не приділяли увагу вихованню дітей «батьки», а не виключно «матір», а отже у цих документах надано оцінку і вихованню дітей обвинуваченим. Крім цього, оцінку неналежного виховання дітей батьками не можна ототожнювати з «умовами життя дитини з матір`ю».

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 1548 від 04.09.2012, проведеної на підставі постанови судді ОСОБА_50 від 12 жовтня 2011 року, ОСОБА_8 , з огляду на індивідуальні психологічні та вікові особливості міг самостійно сформувати покази, які відображені у матеріалах кримінальної справи в ході судового розгляду. При цьому твердження захисника обвинуваченого про те, що в даному висновку зазначено, що покази ОСОБА_8 могли бути навіяні йому дорослими, а усвідомлювати їх він не міг через свій вік, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що у резолютивній частині даного висновку не дається відповідь на дане запитання, а навіть навпаки зазначено, що дане питання відноситься до фактичної сторони справи. Водночас, слід констатувати, що даний висновок, складений в рамках іншого кримінального провадження на підставі постанови суду в справі, у якій вже надано оцінку даному доказу.

Поміж іншого захисник звертає увагу на те, що слідчий не ініціював та не провів ряд судово-медичних експертиз, що є обов`язковими для категорії злочинів проти статевої свободи, зокрема, здатності до статевих зносин, експертизу ознак, які можуть свідчити про скоєння акту мужолозтва. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що сторона захисту не була позбавлена можливості клопотати про призначення даних експертиз як під час досудового розслідування так під час судового провадження, однак, не скористалась даним правом.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, ч. 2 ст. 242 КПК України визначено вичерпний перелік випадків обов`язкового призначення експертизи, однак, випадки здатності до статевих зносин чи виявлення ознак, які можуть свідчити про скоєння акту мужолозтва, серед таких відсутні і обов`язковими не є. При цьому такі питання перед експертом не ставились, а сторона захисту не клопотала про призначення таких експертиз ні перед слідчим, ні перед судом. Підстав вважати, що у потерпілого були хронічні закрепи, поноси, геморой, проктит та інші хвороби, які можуть призводити до змін, які виникають при систематичному мужолозтві у пасивного партнера під час досудового розслідування не було, про дані факти ніхто не повідомляв. Сторона захисту не клопотала про перевірку даних фактів під час досудового розслідування.

Таким чином, досліджені судом докази у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом - шляхом вчинення аногенітального контакту із малолітнім ОСОБА_8 з використанням в силу малолітнього віку безпорадного стану потерпілого, що мало місце у квартирі АДРЕСА_6 у червні 2012 року, та таке, що спричинило особливо тяжкі наслідки у вигляді смерті малолітнього ОСОБА_8 , а також доведення малолітнього ОСОБА_8 до самогубства, що є наслідком приниження його людської гідності.

Судом враховано тяжкість вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким (ч.3ст.153 КК України) та тяжким злочином (ч. 3 ст. 120 КК України), та посягнули на статеву недоторканість та життя малолітнього потерпілого, який є сином обвинуваченого.

Так, на батьків покладається основна відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, тощо (ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 СК України).

Одночасно, чинним законодавством України дитині гарантується право на захист від усіх форм насильства, батьки зобов`язані поважати дитину, забороняється фізичні покарання дитини батьками, які принижують людську гідність дитини (ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 СК України).

На підставі досліджених доказів судом з`ясовано, що потерпілий ОСОБА_8 , будучи малолітнім на час вчинення обвинуваченим злочинів та в силу обставин, які склалися в їх сім`ї, будучи у сім`ї, яка перебуває у складних життєвих обставинах, потребував більшої уваги та турботи своїх батьків, в тому числі обвинуваченого. У той же час, обвинувачений ОСОБА_6 , користуючись прив`язаністю сина потерпілого ОСОБА_8 до нього, створюючи умови уявної турботи про сина (запрошення на роботу та надання можливості грати у комп`ютерні ігри, придбання солодощів, спільні прогулянки), користуючись ситуацією важкого матеріального становища їх матері, яка одна змушена була утримувати чотирьох дітей, а також безпорадним в силу свого віку станом потерпілого, добившись можливості тривалого перебування дітей, зокрема потерпілого, у квартирі його батьків у АДРЕСА_1 , протягом червня 2012 року, ігноруючи чинне законодавство та існуючі норми моралі, вчиняв дії сексуального характеру у відношенні нього, принижуючи людську гідність останнього, чим вчинив злочин проти його статевої недоторканості та довів дитину до вчинення самогубства.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 153, кваліфікуючою ознакою якого є насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, тобто задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітнього, що спричинило особливо тяжкі наслідки, та за ч. 3 ст. 120 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є доведення до самогубства, тобто доведення особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, примусу до протиправних дій та приниження його людської гідності, вчинене щодо неповнолітнього.

Разом з цим, суд дійшов до висновку, що доведення до самогубства малолітнього ОСОБА_8 не було наслідком жорстокого з ним поводження з боку обвинуваченого, примусу до протиправних дій. Так, досліджені судом докази не свідчать про вчинення будь-яких дій з боку обвинуваченого, які мали характер жорстокого поводження, завдання фізичного болю, знущання, чи примусу до дій, заборонених законом.

Суд вважає, що досліджені під час розгляду докази свідчать про те, що безпосередньою причиною вчинення самогубства малолітнім потерпілим є задоволення статевої пристрасті обвинуваченим неприродним способом з використанням безпорадного стану його малолітнього сина ОСОБА_8 , що принизило людську гідність останнього, та спонукали його до вчинення самогубства, про що свідчать, серед іншого, зокрема, і показання його брата ОСОБА_18 , в яких він стверджував про те, що потерпілий боявся осуду однолітків та розголошення випадків вчинення його батьком щодо нього розпусних дій.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про виключення з обвинувачення через недоведеність посилання на спосіб вчинення обвинуваченим доведення до самогубства «шляхом жорстокого поводження обвинуваченого з малолітнім та примусу до протиправних дій». та вважає доведеним спосіб вчинення доведення особи до самогубства, що є наслідком систематичного приниження її людської гідності, що кваліфікується як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 120 КК України.

Таким чином, керуючись внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність досліджених доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону України № 2296-1V від 01.06.2010), а саме, насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, тобто задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітнього, що спричинило особливо тяжкі наслідки, а також кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 120 КК України, а саме, доведення до самогубства, тобто доведення особи до самогубства, що є наслідком систематичного приниження її людської гідності, вчинене щодо неповнолітнього.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 120 КК України, є вчинення злочину щодо малолітнього.

Обставин, які обтяжують покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, судом не встановлено.

При визначенні міри покарання, яку слід застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 , який вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 120 та ч. 3 ст. 153 КК України, суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності вчинених злочинів, наявність суспільно-небезпечних наслідків, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання за ч. 3 ст. 120 КК України, дані про особу обвинуваченого, який цинічно нехтуючи нормами моралі та батьківськими обов`язками, вчиняв щодо сина інтенсивний сексуально-психологічний тиск, що у кінцевому рахунку призвело до самогубства останнього. Окрім цього, суд врахував ступінь небезпечності особи для суспільства, ставлення до людей і загальнонаціональних цінностей, уперте небажання стати на шлях виправлення.

Разом з цим, суд при призначенні покарання керується ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також ч. 2 ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, та прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінально каране діяння, передбачене ч. 3 ст. 120 КК України, вина ОСОБА_8 у вчиненні якого, згідно з висновком суду, є доведеною, відповідно до ст. 12 КК України в редакції станом на 06.07.2012, є тяжким злочином.

Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 49 КК України, у разі вчинення тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років.

Як встановлено в ході судового розгляду, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 120 КК України, вчинено обвинуваченим у 2012 році, тобто на момент ухвалення вироку пройшло більше десяти років, тобто строк давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності сплив.

Обставин зупинення чи переривання строків давності у даному кримінальному провадженні, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 49 КК України, судом не встановлено.

Як зазначив Верховний Суд України в своєму аналізі судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності, у тому разі, коли підозрюваний, обвинувачений, підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність даних щодо зупинення чи переривання перебігу строку давності, слід визнати, що на момент ухвалення вироку строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 120 КК України сплив, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України обвинувачений ОСОБА_6 підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 49 КК України.

Крім того, потерпілою ОСОБА_13 заявлено цивільний позов, згідно з яким вона просить стягнути на її користь із ОСОБА_6 500 000 грн моральної шкоди. Зазначає, що в результаті вчинення злочинів обвинуваченим ОСОБА_6 їй заподіяно моральну шкоду, яка полягала у душевних муках та стражданнях через загибель сина ОСОБА_8 .

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (справи «Савула проти України» № 12868/05 від 10.12.2009, «Войтенко проти України» № 18966 від 29.06.2004) достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права особи (справедлива сатисфакція потерпілій стороні).

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування розміру спричиненої потерпілій моральної шкоди, колегія суддів бере до уваги те, що злочини проти статевої свободи та недоторканості неповнолітніх та малолітніх осіб становлять собою велику суспільну небезпеку, характеризуються виключною аморальністю та цинічністю дій винних, а особливо, коли вчинені рідною людиною. Такі злочини грубо принижують гідність потерпілих, заподіюють глибоку психічну травму, негативно відображаються на моральних цінностях та самооцінці жертв сексуального насилля.

Суспільна небезпека злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи визначається не лише посяганням на таку статеву свободу, а й заподіянням шкоди іншим суспільним відносинам та соціальним цінностям, нормальному фізичному і психічному розвитку дітей, честі і гідності осіб, що постраждали від такого посягання.

Злочини, які вчинив ОСОБА_6 , самі по собі не мають жодної іншої мети, крім задоволення статевої пристрасті, та, окрім іншого, завдали важкої психологічної травми як матері потерпілого ОСОБА_13 , так і іншим її дітям ОСОБА_12 та ОСОБА_51 та вплинули на їх свідомість. Даний факт подальшого життя потерпілої та дітей з таким емоційним та фізичним тягарем може залишити свій відбиток на формуванні системи цінностей.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги потерпілої ОСОБА_13 частково обґрунтованими та прийшов до висновку, що з ОСОБА_6 слід стягнути на її користь в рахунок заподіяної моральної шкоди 200 000,00 гривень.

Доля речових доказів підлягає вирішенню у порядку ст. 100 КПК України.

Судові витрати підлягають стягненню в дохід держави з обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 174, 284, 286, 288, 373, 374, 392, 395 КПК України, ст.ст. 12, 44, 49, 74, 120, 153 КК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 120 та ч. 3 ст. 153 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 120 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_6 від призначеного за ч. 3 ст. 120 КК України покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого п. 4) ч. 1 ст. 49 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23 жовтня 2012 року, більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

У строк відбуття покарання зарахувати покарання, відбуте за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23 жовтня 2012 року, а також строк попереднього ув`язнення з 10 серпня 2014 року по 09 червня 2017 року.

Вирок привести до виконання після набрання ним законної сили.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 200 000,00 грн (двісті тисяч грн 00 коп.) на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в загальному розмірі 34 204,08 грн (тридцять чотири тисячі двісті чотири грн 08 коп.), зокрема:

- пов`язані з проведенням судово-психологічної експертизи за № 437/438/439/440/12-25 від 30.11.2012 в розмірі 30069,60 грн (тридцять тисяч шістдесят дев`ять грн 60 копійок);

- пов`язані з проведенням судово-авторознавчої експертизи за № 444/1 від 24.10.2012 в розмірі 2723,28 грн (дві тисячі сімсот двадцять три грн 28 копійок);

- пов`язані з проведенням почеркознавчої експертизи за № 15/100 від 02.08.2012 в розмірі 470,40 грн (чотириста сімдесят грн 40 копійок);

- пов`язані з проведенням почеркознавчої експертизи за № 15/120 від 10.08.2012 в розмірі 470,40 грн (чотириста сімдесят грн 40 копійок);

- пов`язані з проведенням почеркознавчої експертизи за № 15/303 від 02.11.2012 в розмірі 470,40 грн (чотириста сімдесят грн 40 копійок).

Речові докази у справі, зокрема, 7 листків формату А4, листок зошиту, клаптик паперу, 5 CD-R дисків, 2 DVD диска (том 4 а.с. 205), залишити на зберігання при матеріалах справи.

Включити інформацію про ОСОБА_6 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3