Справа №592/9754/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/283/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

21 червня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/9754/21 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.10.2021 щодо відмови у визнанні відбування покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським поводженням та таким, що принижує його гідність,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник засудженого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого, оскільки обґрунтованими є сумніви ОСОБА_9 про те, що призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України, так як засудженим до довічного позбавлення волі має надаватися можливість реабілітації;

- засуджений ОСОБА_12 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання в повному обсязі, оскільки він звернувся до суду, який ухвалив вирок з метою усунення сумнівів та протиріч, які виникли під час виконання вироку, покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачає умовно-дострокового звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а отже такий вид покарання порушує гарантії ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому є нелюдським, жорстоким та таким, що принижує гідність.

04.08.2021 до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання засудженого ОСОБА_9 про визнання відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським поводженням та таким, що принижує його гідність із посиланням на положення ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» щодо застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики суду як джерела права та наведення висновків ЄСПЛ, викладених у рішеннях «Пєтухов проти України (№ 2)», «Старушко проти України», «Лопата та інші проти України», «Дембо та інші проти України», «Пятаченко та інші проти України».

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.10.2021 у задоволенні вказаного клопотання засудженому відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що порушене по суті клопотання засудженим не може бути розглянуте судом в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК, оскільки не є питанням про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а є іншим різновидом заяв, розгляд яких не врегульовано нормами КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та засудженого ОСОБА_9 задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно ч. 1 і 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК, згідно якої на території України цей порядок визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК). При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 4, 6 ст. 3 КК).

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom) від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги засудженого (ч. 1 ст. 404 КПК), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання ОСОБА_9 про визнання відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським поводженням та таким, що принижує його гідність.

Так, згідно ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. При цьому судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст. 129-1 Конституції України).

Відповідно ст. 533 КПК, вирок суду, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. При цьому виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Питання, які вирішуються судом під час виконання вироків розглядаються за правилами ст. 539 КПК (ст. 537 КПК), яка передбачає порядок вирішення питань, що виникають під час та після виконання вироку (вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом).

Зокрема, клопотання (подання) згідно ст. 539 КПК про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до ч. 3 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 62 КК), 11, 13, 13-2 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу;

3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 5, 8, 9, 13-3 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до ч. 5 ст. 53 КК), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 ч. 1 ст. 537, ст. 538 цього Кодексу.

На думку колегії суддів висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.04.2020 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 115, п. 6, 13, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК і з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК йому призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 17.08.2005, тобто з моменту фактичного затримання.

Згідно ч. 3 ст. 3 КК кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. При цьому нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (ст. 3 Конвенції захисту прав та основоположних свобод).

Частиною 1 ст. 64 КК передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить, а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

За положеннями ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та практики Європейського Суду з прав людини», рішення ЄСПЛ є обов`язковими для застосування судами України та мають застосовуватися як джерело права. Між тим рішення ЄСПЛ, наведені у клопотанні засудженого ОСОБА_9 до суду та в апеляційних скаргах правових висновків на підтвердження тези про визнання тортурами, нелюдським і таким, що принижує гідність покарання у виді довічного позбавлення волі не містять.

У своєму рішенні «Kafkaris v. Cyprus» від 12.02.2008 ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцеві, саме по собі, не заборонено і не суперечить ст. 3 або будь-який інший статті Конвенції, а у рішенні «Пєтухов проти України (№ 2)» від 12.03.2019 Високий Суд констатує, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві, визнання такого покарання тортурами, нелюдському чи такому, що принижує гідність всупереч положенням ст. 3 Конвенції також не містить.

Отже, колегія суддів виходить з того, що за національним та міжнародним законодавством покарання у виді довічного позбавлення волі саме по собі не є таким, що піддає засуджених катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню та не суперечить вимогам ст. 3 Конвенції.

Разом з тим, згідно наведених рішень ЄСПЛ для того, щоб таке покарання відповідало вимогам ст. 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 визнано неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК , як такі, що унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, в зв`язку з чим, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. 81, 82 КК, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Згідно приписів ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18.10.2022 відповідне законодавче регулювання проведено (ст. 82 КК) і покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 КК.

Таким чином, наразі в Україні визначено перспективи звільнення та можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, що за наявності відповідного правового механізму може використати і засуджений ОСОБА_9 , а тому враховуючи положення ст. 2, 9 КПК щодо обов`язку суду неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є належним чином обґрунтованою та вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.10.2021 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4