БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/579/23
Провадження № 1-кп/730/42/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2023 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000132 від 13.05.2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзна Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працюючого, маючого на утриманні дитину 2010 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акта, складеного 25 травня 2023 року прокурором Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_4 , будучи обізнаним щодо своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до її повноліття, у період з 01.10.2019 по 19.05.2023 року злісно ухилявся від їх виконання, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК.

Так, зазначено, що згідно судового наказу від 24.07.2017 року, виданого Борзнянським районним судом Чернігівської області, справа №730/660/17, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 69203563 від 10.06.2022, ОСОБА_4 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 липня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_4 , достовірно знаючи про необхідність сплати присуджених Борзнянським районним судом Чернігівської області аліментів, починаючи з 01.10.2019 року по 19.05.2023 року сплатив лише 731 грн. в липні 2022 року, 900 грн. в листопаді 2022 року та 1000 грн. в травні 2023 року. Усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, маючи умисел, спрямований на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, тривалий час злісно ухиляється від сплати аліментів на користь потерпілої ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , а саме: був працевлаштований з 4 кварталу 2019 року по 1 квартал 2020 року та мав змогу сплачувати аліменти; мав змогу заробляти гроші і сплачувати аліменти у період часу з 2 кварталу 2020 року по 18.05.2023 року, оскільки у вказаний період він на тривалому лікуванні не перебував, тобто не існувало жодних обставин, які свідчили б про поважність причин чи вимушеність несплати; починаючи з 2 кварталу 2020 року по даний час без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, маючи тимчасовий заробіток, умисно ухилявся від сплати аліментів, не повідомляв державного виконавця та приховував фактичні доходи, не надавав присудженої судом матеріальної допомоги на утримання дитини, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів у сумі 114895,12 грн.

На початкових стадіях процесу в судовому засіданні ОСОБА_4 відмовився давати щодо себе показання, однак у процесі розгляду справи надав показання, в яких указав, що висунуте йому обвинувачення не є дійсним та доведеним з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», зокрема, зауважив, що він знав ще з 2017 року про те, що йому треба сплачувати аліменти на дитину. Про вказане він дізнався від державного виконавця, куди його викликали. Однак, ще у 2017 році він з потерпілою вирішив питання сплати аліментів мирним шляхом, а саме, вони з нею домовилися, що він буде добровільно сплачувати аліменти, з рук в руки, а не через виконавчу службу. Після цього, виконуючи домовленості, потерпіла забрала заяву з виконавчої служби щодо примусового стягнення з нього коштів, а він почав виплачувати кошти потерпілій на дитину. Такі відносини в них були до середини 2022 року, однак потім почалася війна та він не міг заробляти кошти належним чином, через що дійсно перестав платити, а тому потерпіла знову вирішила звернутися до виконавчої служби для примусового стягнення. Додатково пояснив, що намагався сплачувати постійно, коли в нього були гроші. Переконує суд, що сума сплачених ним потерпілій коштів була майже аналогічною, як за виконавчим листом, хоча деякі місяці він дійсно не платив, бо не було грошей. Зазначив, міг одразу заплатити велику суму за декілька місяців. Звертає увагу суду, що потерпілу такі відносини влаштовували, а тому вона не зверталася до виконавчої служби для примусового стягнення. Вважає, що аліменти з 2017 року по 2022 рік він сплачував, жодним чином не ухилявся від сплати, а тому обвинувачення є надуманим та не відповідає фактичним обставинам справи. У 2022 році, як тільки в нього з`явився підробіток, то він одразу сплатив частину суми. Із загальною сумою боргу категорично не погодився, оскільки він сплачував аліменти потерпілій прямо в руки, претензій вона з цього приводу до нього не мала, а тому примусового виконання й не було. Чому потерпіла не зазначила про сплачені ним суми державному виконавцеві, він не розуміє, та убачає з в цьому з боку потерпілої зловживанням своїм становищем та неповідомлення з її боку всієї інформації державному виконавцеві.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів у 2017 році. Дійсно підтвердила, що у подальшому вона домовилася з обвинуваченим про те, що він буде добровільно сплачувати їй кошти та він їй такі кошти дійсно сплачував. Враховуючи добровільну сплату коштів з боку обвинуваченого, а також відсутність боргів, у 2019 році вона написала заяву про повернення виконавчого листа, а тому примусово аліменти з обвинуваченого не стягувалися.

На запитання суду потерпіла зазначила, що з 2019 року по 2022 рік обвинувачений дійсно добровільно сплачував їй кошти, а тому вона не зверталася до виконавчої служби для примусового виконання. Проте, зазначити, яку саме суму загалом він сплатив, потерпіла сказати не може, оскільки «сплати були не періодичні та різними сумами, а вона їх не записувала». Зазвичай, обвинувачений сплачував їй аліменти десь раз на два/три місяці. На думку потерпілої, обвинувачений їй сплатив за період з 2019 року по 2022 рік приблизно 20-30 тисяч. Більш точно сказати не може. Лише у 2022 році обвинувачений взагалі перестав їй сплачувати кошти, а тому вона повторно звернулася до виконавчої служби.

На додаткові запитання суду пояснила, що державному виконавцю про те, що обвинувачений сплачував їй кошти за період з 2019 по 2022 роки, не казала, бо її про це не питали. Написала заяву так, як їй сказали, бо вона в цьому нічого не розуміє. Заборгованості до жовтня 2019 року не було взагалі. Підтвердила, що дійсно обвинувачений офіційно не сплачував кошти, а передавав їй їх з рук в руки.

На запитання прокурора пояснила, що погоджується з тим, що саме офіційно обвинувачений не сплачував їй аліменти з 2019 року, а тому з розрахунком виконавця вона погоджується, хоча одночасно підтверджує, що він їй давав гроші до червня 2022 року неофіційно, а тому вона й не зверталася до виконавчої служби.

Звернула увагу суду, що обвинувачений з дитиною не спілкується, мотивуючи це тим, що їздить на роботу. Зазначила, що їй байдуже, як це буде: офіційно чи ні, головне, щоб обвинувачений платив, бо їй фізично важко утримувати дитину, на яку витрачає десь 5000 гривень на місяць. Щодо покарання зазначила, що призначати реальне покарання не треба, оскільки він має працювати, щоб утримувати дитину.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона працює начальником Борзнянського відділу державної виконавчої служби. З обвинуваченим виключно службові відносини, він є боржником у виконавчому провадженні про стягнення аліментів, яке відкрито у 2022 році на підставі заяви потерпілої. Розрахунок заборгованості з 2019 року, оскільки 26.09.2019 року потерпіла звернулася із заявою про повернення виконавчого документу, мотивуючи це тим, що боргів немає, а вона домовилася із обвинуваченим про добровільну сплату. Тому вважається, що боргу за період 2017-2019 роки немає та розрахунок саме з жовтня 2019 року, а саме з 01.10.20019 року однак це виключно зі слів потерпілої, бо вона принесла документи, їй було роз`яснено її права, вона написала заяву. Окремо додатково питання заборгованості не з`ясовувалося.

Після додаткових запитань головуючого свідок ОСОБА_7 зазначила, що загалом їй нічого не відомо про виконавче провадження та подробиць вона не знає, оскільки ВП веде виконавець ОСОБА_8 , яка перебуває у відпустці. Особисто свідок не телефонувала обвинуваченому, не виписувала повістки щодо явки, його не викликала, скільки жодних дій у провадженні не вчиняла. Головуючим оголошено її пояснення, як свідка, однак остання зазначила, що вони не відповідають дійсності в частині, що обвинувачений ігнорує виклики до служби, бо особисто їй таке не відомо, а могла про таке чути від виконавця.

За клопотанням прокурора, враховуючи пояснення свідка ОСОБА_9 , було допитано свідка ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що вона працює державним виконавцем Борзнянського відділу державної виконавчої служби. У її провадженні знаходиться виконавче провадження щодо ОСОБА_4 щодо несплати ним аліментів. Виконавче провадження було відкрито лише у червні 2022 року, оскільки саме в цей час до виконавчої служби звернулася потерпіла з приводу примусового виконання рішення суду. Розрахунок боргу з 2019 року, оскільки примусово стягнути суми можна лише в межах трирічного строку. Потерпіла виконавцю не зазначала про те, що обвинувачений їй сплачував певні суми, а тому таке у розрахунку не враховувалося. У 2023 році обвинувачений сплатив певні суми, але вони є досить малими. Щодо відкритого виконавчого провадження обвинувачений безумовно знав, оскільки вона йому особисто про це повідомляла, бо вони є сусідами та періодично бачаться. Також попереджала обвинуваченого про кримінальну відповідальність за несплату аліментів. На сьогоднішній день об`єктивних причин несплати аліментів з боку обвинуваченого немає, хоча встановлено, що у обвинуваченого відсутнє майно, однак він офіційно не працює та не вживає заходів для працевлаштування. Акцентує увагу, що неодноразово викликала обвинуваченого та проводила з ним бесіди щодо необхідності сплати аліментів.

Враховуючи досліджені матеріали кримінального провадження, а також пояснення свідків, потерпілої та обвинуваченого, прокурор в судовому засіданні реалізував своє право, передбачене ст. 338 КПК України, на зміну обсягу обвинувачення, оскільки під час судового розгляду були встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Як зазначено прокурором у зміненому обвинуваченні, в ході судового засідання під час дослідження письмових доказів та допиту свідків встановлено, що виконавче провадження № 69203563 щодо стягнення з ОСОБА_4 було відкрите 10.06.2022 року, а заборгованість нараховувалась з жовтня 2019 року на підставі заяви потерпілої, в якій зазначено, що ОСОБА_4 не виплачував аліменти саме з жовтня 2019 року. Однак, в ході допиту потерпілої остання зазначила, що ОСОБА_4 все ж таки сплачував певні кошти у 2019 - 2021 роках. Вказані показанні підтвердив й сам ОСОБА_4 .

На виконання вимог ст. 338 КПК України, враховуючи зменшення обсягу обвинувачення прокурором, судом роз`яснено потерпілій її право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі. На вказане роз`яснення потерпіла зазначила, що у повному обсязі погоджується з прокурором, вважає таке обвинувачення правильним, підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі не буде.

Крім того, на виконання ст. 338 КПК України, суд роз`яснив, як обвинуваченому, так й потерпілій право на відкладення розгляду справи для підготовки до захисту проти нового обвинувачення. Потерпіла не заперечувала проти розгляду справи у день зміни обвинувачення прокурором. Обвинувачений, після ознайомлення із зміненим обвинуваченням, зазначив, що свою винуватість він визнає у повному обсязі, а тому не потребує відкладення розгляду справи та просить суд продовжити розгляд справи.

А тому, за результатами розгляду справи, судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 згідно судового наказу від 24.07.2017 року, виданого Борзнянським районним судом Чернігівської області, справа №730/660/17, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 69203563 від 10.06.2022 року, зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 24 липня 2017 року, і продовжуючи до досягнення дитиною повноліття.

Однак, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про необхідність сплати присуджених Борзнянським районним судом Чернігівської області аліментів, починаючи з 10.06.2022 року, по 19.05.2023 року сплатив лише 731 грн. в липні 2022 року, 900 грн. в листопаді 2022 року та 1000 грн. в травні 2023 року. Усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, маючи умисел, спрямований на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, тривалий час злісно ухиляється від сплати аліментів на користь потерпілої ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , а саме:

- мав змогу заробляти гроші і сплачувати аліменти у період часу з 10.06.2022 року по 18.05.2023 року, оскільки у вказаний період він на тривалому лікуванні не перебував, тобто не існувало жодних обставин, які свідчили б про поважність причин чи вимушеність несплати;

- починаючи з 10.06.2022 року, по даний час без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, маючи тимчасовий заробіток, умисно ухилявся від сплати аліментів, не повідомляв державного виконавця та приховував фактичні доходи, не надавав присудженої судом допомоги на утримання дитини, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів у сумі 35 954,5 грн, що сукупно складає суму виплат більше, ніж за три місяці відповідних платежів, і свідчить про злісне ухилення від виконання ОСОБА_4 свого аліментного обов`язку по утриманню своєї неповнолітньої дитини.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, в тому числі після зміни обвинувачення, пояснив, що дійсно у 2022 році не сплачував аліменти у добровільному порядку, оскільки почалася війна та він не міг працювати. На сьогоднішній день також не здійснює виплату аліментів на дитину у розмірі, вказаному в цьому судовому рішенні, оскільки не може таку суму заробити. Із боргом у сумі 35 954,5 погоджується в повному обсязі. Пояснив, що середній розмір аліментів по Борзні у сумі 3215 гривень є завеликим для нього. Він працює неофіційно та сплачує кошти по мірі їх надходжень. Офіційно працевлаштовуватися не бажає, оскільки не бачить в цьому сенсу. Розуміє, що своїми діями вчинив злочин, та готовий нести за це покарання. Висновки зробив, буде намагатися сплачувати аліменти та буде погашати борг. Кається. Підтвердив, що дійсно за період з червня 2022 року по травень 2023 року сплатив лише три платежі у розмірі 1000, 731 та 900 гривень. На обліку у центрі зайнятості з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів не перебував. Факту того, що він знав про наявність судового рішення та виконавчого провадження, якими покладалося на нього зобов`язання сплачувати аліменти, не оспорював.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що дійсно, з червня 2022 року по травень 2023 рок обвинувачений їй сплатив лише три платежі, що становить набагато менше того, що має бути сплачено. Інших платежів, ані офіційно, ані неофіційно, не було.

Будучи допитаною у судовому засіданні, свідок ОСОБА_8 підтвердила, в тому числі, те, що обвинувачений з червня 2022 року по травень 2023 року сплатив лише три платежі у розмірі 1000, 731 та 900 гривень. Інших платежів він не здійснював, хоча знав про такий обов`язок. Обвинуваченому було відомо про необхідність виплати аліментів, з огляду на наявність судового рішення та виконавчого провадження, про що його неодноразово вона повідомляла, у тому числі, особисто, але будь-які виплати не здійснювалися за цим судовим рішенням у рамках ВП. Підтвердила, що обвинуваченого повідомляла також про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів.

Що стосується показань свідка ОСОБА_9 , то суд їх не приймає до уваги, оскільки, як показав зазначений свідок, особисто їй нічого не відомо про виконавче провадження та обставини вчинення кримінального проступку, бо вона є начальником виконавчої служби та могла чути про виконавче провадження лише зі слів державного виконавця ОСОБА_8 , у провадженні якої й перебуває справа з виконання рішення.

За усталеною судовою практикою, свідок є носієм відомостей про факти, безпосередньо сприймаючи події, що є обставинами справи. А тому, з урахуванням пояснень свідка, суд не бере її показання до уваги, оскільки такому свідку безпосередньо нічого не відомо щодо обставин ухилення обвинуваченого від сплати аліментів.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.05.2023 року слідує, що до правоохоронних органів надійшла заява потерпілої ОСОБА_5 про те, що її колишній чоловік ухиляється від сплати аліментів. Вказане підтверджується самою заявою, яка міститься у матеріалах провадження, що враховуються у цій справі, оскільки проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК України, є справою приватного обвинувачення (а.п.14, 19).

Згідно заочного рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2012 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.п. 20).

Судовим наказом від 24.07.2017 року, виданим Борзнянським районним судом Чернігівської області, справа №730/660/17, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 69203563 від 10.06.2022 року, ОСОБА_4 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 липня 2017 року, і продовжуючи до досягнення дитиною повноліття, в розмірі не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.п.21).

Згідно відомостей, задекларованих фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, щодо ОСОБА_4 за період з 1 кварталу 2022 року по 1 квартал 2023 року відсутня інформація про доходи (а.п.36).

10.06.2022 року начальником відділу Борзнянського ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ОСОБА_7 відкрито виконавче провадження № 69203563 щодо примусового виконання судового наказу від 24.07.2017 року, виданого Борзнянським районним судом Чернігівської області, справа № 730/660/17 (а.п. 42).

Розпорядженнями від 18.05.2023 року, 10 листопада 2022 року, 29 липня 2022 року підтверджено, що обвинувачений сплатив в рахунок аліментів кошти в розмірі 1000, 900, 731 гривень (а.п. 43-45).

Постановами державного виконавця від 03.10.2022 року обвинуваченому встановлено обмеження у праві керування транспортними засобами, у праві користування вогнепальною мисливською зброєю, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, у праві полювання, у праві виїзду за межі України (а.п. 46-50).

Згідно даних Чернігівського обласного центру зайнятості від 22.05.2023 року, ОСОБА_4 за період з 01.10.2019 року по 22.05.2023 року за послугами центру зайнятості не звертався (а.п. 51).

Розрахунком заборгованості, яка становить 35955 гривень за період з червня 2022 року по травень 2023 року (3215*12 (місяців) 1000 731 900 (сплачені суми) (а.п. 38-40).

Указані, документи отриманні у порядку, передбаченому КПК України, зокрема згідно ст. 93, тим самим дотримано порядок, регламентований цим Кодексом, адже порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

Як наслідок, указані матеріали у повній мірі підтверджують собою факт доведеності у провадженні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений, знаючи про необхідність здійснювати виплату аліментів на дитину за судовим рішенням, злісно ухилився від цього зобов`язання та не здійснює їх виплату. На обліку у центрі зайнятості не перебував. Дані про неможливість віднайдення роботи за станом здоров`я установлені не були.

Тобто, є дійсним факт дій з його боку, що є спрямованими на невиконання рішення суду про стягнення з нього на користь дитини визначеної суми аліментів. Вони виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає облікові при відрахуванні аліментів, тощо).

Про злісний характер ухилення свідчить тривалість ухилення, продовження ухилення після розуміння ним про необхідність виконання свого обов`язку та можливості настання кримінальної відповідальності, звернення потерпілого до винної особи з цього приводу, несплати указаної суми аліментів по цей час.

Такі дії призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за понад три місяці відповідних платежів.

Факт несплати аліментів, у цій ситуації, не може сприйматися, як вимушений з боку особи, на яку такий обов`язок покладено законом чи рішенням суду, так як до таких випадків відносяться неможливість знайти роботу, через хворобу, не виділення із сімейного бюджету коштів, необхідних для придбання одягу неповнолітній дитині чи для лікування непрацездатної дитини у зв`язку з їх відсутністю тощо, а у цій ситуації подібного роду випадки відсутні.

Так, неможливо говорити про не можливість відшукання роботи, так як до центру зайнятості обвинувачений з цього питання за допомогою не звертався. Не виділення із сімейного бюджету коштів, у зв`язку з їх відсутністю, не можуть сприйматися, як дійсні, з огляду на те, що обвинувачений працює, хоча й не офіційно, та має можливість сплачувати аліменти.

На думку суду, ознака «злісність» у даному випадку має місце, оскільки обвинувачений, будучи здоровою і працездатною людиною, тривалий час не працевлаштовувався, офіційно на обліку в центрі зайнятості не перебував, при цьому не мав для цього об`єктивних перепон і в результаті утворив заборгованість по аліментам.

При цьому, суд розуміє, що у країні введено воєнний стан, що дійсно утруднює можливість знайти роботу громадянам України та фінансовий стан є незадовільний. Однак, вказане не може бути жодним чином виправданням для несплати аліментів. Тим більше, без підтвердження активних дій з боку особи щодо намагання сплати аліментних зобов`язань.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

У цій ситуації, Закони України зобов`язують батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За ч. 1 ст. 164 КК України об`єктом злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Потерпілими від цього злочину можуть бути діти, на утримання яких за рішенням суду їх батько чи мати мають сплачувати аліменти, а також неповнолітні чи непрацездатні діти, що перебувають на утриманні батьків. Неповнолітніми дітьми визнаються особи віком до 18 років, якщо згідно з законом вони не набувають прав повнолітніх раніше (наприклад, внаслідок одруження).

Предметом злочину є кошти, що, за рішенням суду, підлягають сплаті на утримання дітей, а також кошти, різні предмети (одяг, продукти харчування тощо), які мають надаватися батьками на утримання неповнолітніх, а також повнолітніх, але непрацездатних дітей.

З об`єктивної сторони цей злочин може бути вчинений у формі: 1) злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів); 2) злісного ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їхньому утриманні.

Склад злочину, передбачений ст. 164 КК України, у формі ухилення від сплати аліментів може мати місце лише за наявності рішення суду, відповідно до якого мати або батько чи інша передбачена законом особа зобов`язана сплачувати аліменти. Водночас наявність рішення суду не є обов`язковою умовою притягнення винного до відповідальності за цією статтею у випадку вчинення цього злочину у формі ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей.

Під ухиленням від сплати аліментів розуміються дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь дитини (дітей) визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає облікові при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Ухилення від сплати аліментів утворюють цей склад злочину лише у випадку, коло воно є злісним. Поняття злісності належить до оціночних категорій і має бути визначено у кожному конкретному випадку.

Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразові звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та установлених фактичних обставин суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 164 КК України, оскільки він своїми діями умисно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше в силу ст. 89 КК не судимий, працює, хоча й не офіційно, стан здоров`я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення, потерпілої щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: їх класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 164 КК України у виді обмеження волі, оскільки суд переконаний, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

На думку суду, призначення покарання у виді громадських робіт, із врахуванням того, що обвинувачений має працювати, в тому числі й задля погашення боргу з аліментів, є недоцільним. З цих же підстав є недоцільним й призначення покарання у виді арешту.

Загалом, за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Покарання у виді обмеження волі, яке запропоновано прокурором, було підтримано потерпілою та самим обвинуваченим.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року в справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального проступку, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суми боргу, позиції прокурора у судовому засіданні, який не наполягав на реальному обмеженні волі обвинуваченого, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки, таким чином давши шанс на виправлення.

У даному випадку, звільнення від покарання з іспитовим строком перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що, власне, і має місце в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом інституту звільнення від покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

Конкретно у даному випадку, реальне обмеження волі обвинуваченого не принесе користі ані самому обвинуваченому, ані суспільству, ані його дитині.

З урахуванням особи обвинуваченого та обставин вчинення кримінального проступку, суд вважає, що іспитовий строк має становити один рік.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні..

Цивільний позов не заявлявся.

Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Копію вироку надіслати до Борзнянського ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для відому.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1