судді Київського апеляційного суду Васильєвої М.А.
у судовому провадженні № 11 кп/824/3242/2023
(ЄУН № 758/2009/23)
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 51000 грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Вказаним вироком ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що 25 листопада 2022 року приблизно о 18.50 год. керував технічно-справним автомобілем «Suzuki Vitara» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проспекту Мінському зі сторони вулиці Велика Окружна дорога в бік площі Тараса Шевченка, неподалік автовокзалу «Полісся». Рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.1/5.38.2 ПДР України і дорожньої розміткою 1.14.1 ПДР України.

У цей час на вказаний пішохідний перехід вийшла пішохід ОСОБА_2 , яка звичайним темпом розпочала переходити дорогу по вищевказаному пішохідному переходу та рухалася зліва направо відносно руху автомобіля «Suzuki Vitara» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Використовуваний ОСОБА_2 нерегульований пішохідний перехід - це ділянка проїзної частини, призначена для забезпечення безпечного руху пішоходів через дорогу. На цих ділянках пішоходи мають перевагу перед автотранспортом і не повинні враховувати можливість порушення Правил дорожнього руху України водіями транспортних засобів та іншими учасниками руху.

Під час руху ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3(6), 18.4 Правил дорожнього руху України:

-п.1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-п.2.3(б): для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 18.4: якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_1 виразились у тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем, рухався по вищевказаній проїзній частині, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_2 , а саме, ОСОБА_1 не урахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.38.1/5.38.2 ПДР України і дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України, які інформували його про наявність цього переходу, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_2 , яка перебувала на пішохідному переході.

Внаслідок цього ОСОБА_1 на нерегульованому пішохідному переході, який розташований по Мінському проспекту перед площею Шевченка, а саме неподалік автовокзалу «Полісся», скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 042-75-2023 від 19 січня 2023 року, отримала тілесні ушкодження у виді: «забійно-рвана рана лобної ділянки; параорбітальна гематома з двох сторін, гематома м`яких тканин лівого ліктьового суглобу; закрита травма правого плечового суглобу у вигляді повного вивиху голівки плечової кістки; закрита травма таза у вигляді переломів бокової маси крижі зліва, сідничної кістки зліва.

Морфологічні властивості виявлених переломів та вивиху дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаних кісток та структур плечового суглобу, так і відновлення їх функції буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому, вказані закриті травми за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Порушення вимог п.18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, на підставі ст. 46 КК України звільнити ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності та кримінальне закрити провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпіла вказала про те, що вирок суду є незаконним, оскільки у справі допущено ряд порушень вимог КПК України, які перешкодили суду ухвали законне та обґрунтоване рішення. Зокрема потерпіла посилається на те, що 2 березня 2023 року нею до суду була подана заява про відшкодування їй у повному обсязі заподіяної шкоди, що жодних майнових, матеріальних чи моральних претензій до ОСОБА_1 вона не має, що фактичне примирення з обвинуваченим відбулося ще до винесення оскаржуваного вироку.

Обвинувачений ОСОБА_1 , не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України та закрити кримінальне провадження.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, на думку обвинуваченого, вирок суду постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, апелянт зазначає, що суд не роз`яснив йому право на захист та не забезпечив його реалізацію, внаслідок чого він не зміг реалізувати своє право на примирення з потерпілою, а судом не було роз`яснено таке його право. Окрім того, обвинувачений зазначає, що не розумів значення юридичної термінології, на що також було звернуто увагу судом, оскільки його перепитували, чи розуміє він, що відбувається у процесі. Звертає увагу, що він досяг примирення з потерпілою, про що заявив під час судового розгляду, однак, суд не надав вказаній заяві належного значення, а він, без захисника, не міг зрозуміти, що його заява про примирення, зроблена в усній формі, може бути не взята до уваги. Окрім того, 2 березня 2023 року до суду була подана заява потерпілої, яка підтвердила, що не має до нього жодних претензій, що, на думку обвинуваченого, мало б свідчити про примирення, та повинно було взяти до уваги. Проте, судом першої інстанції вказані обставини не були взяті до уваги та помилково не застосував норми про закриття кримінального провадження.

За результатами апеляційного розгляду ухвалою Київського апеляційного суду від 5 вересня 2023 року апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_2 , обвинуваченого ОСОБА_1 задоволені. Вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року щодо ОСОБА_1 скасований, ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою, та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрито.

З ОСОБА_1 стягнуто витрати за проведення експертиз, що становить 4559 гривень 80 копійок.

Автомобіль марки «Suzuki New Grand Vitara» державний номерний знак НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_1 .

Погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного суду від 5 вересня 2023 року в частині задоволення апеляційних скарг потерпілої та обвинуваченого, скасування вироку, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою, закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України; повернення ОСОБА_1 автомобіля, вважаю необхідним відповідно до положень ч. 3 ст. 375 КПК України викласти окрему думку в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат за проведення експертиз з таких підстав.

В ухвалі Київського апеляційного суду від 5 вересня 2023 року вказано, що відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

З постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду № 342/1560/20 від 29 вересня 2021 року вбачається, що закриття кримінального провадження ч. 1 на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим є нереабілітуючою підставою, тому у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

За таких обставин судові витрати підлягають стягнення з ОСОБА_1 .

Однак, як зазначено у Постанові Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Разом з цим, кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У розділі ІХ КК України визначено правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності, однією з яких є примирення обвинуваченого з потерпілим (ст. 46 КК України).

Зокрема, згідно з положеннями ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме примирення обвинуваченого з потерпілим, за наявності та виконанні умов, передбачених даною нормою, зокрема, якщо питання йде про притягнення особи до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин вперше та якщо під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

На підставі ст. 46 КК України особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілою особою, незалежно від наявності чи відсутності факту доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення наявними в матеріалах справи доказами, визнання цією особою своєї вини, на противагу затвердження угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, укладення якої передбачено ст.ст. 468 - 476 КПК України, для затвердження якої суд ухвалює вирок.

При цьому, порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України та закриття кримінального провадження ухвалою суду (ч. 3 ст. 288 КПК України), є сприятливішим для такої особи, а ніж угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Водночас, відшкодування завданих збитків особою, відносно якої закривається провадження у зв`язку із примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки умовами звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, на противагу інших випадків звільнення від кримінальної відповідальності, не передбачено обов`язкове визнання такою особою своєї вини, а, окрім того, це буде суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

У такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загально дозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку із примиренням з потерпілою особою на підставі ст. 46 КК України, таких витрат.

За змістом Постанови Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються з:

- витрат на правову допомогу;

- витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;

- витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; - витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК України, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта.

При цьому, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Приймаючи до уваги те, що для кримінально-процесуального права як галузі публічного права є характерним спеціально-дозвільний тип правового регулювання, в основі якого лежить формула: «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування та пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, можливе виключно в разі ухвалення обвинувального вироку.

Також, з огляду на те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, звільнення особи від кримінальної відповідальності на будь-якій підставі і відповідно закриття кримінального провадження не може свідчити про доведеність винуватості особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини, закріплених у ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування.

З огляду на те, що ОСОБА_1 звільняється від кримінальної відповідальності і обвинувальний вирок судом не ухвалюється, при цьому сторона захисту не залучала жодних експертів, вважаю, що судові витрати за проведення експертиз з ОСОБА_1 не підлягають стягненню, а відносяться на рахунок держави.

5 вересня 2023 року