УХВАЛА

Іменем України

25 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 686/4935/16-к

провадження № 51-5034 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року в об`єднаному кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005977, № 0000321, № 0001999 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької областівід 13 березня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 289 КК України (у редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року) у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_4 призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2016 року, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 8 місяців. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду 06 жовтня 2015 року, приблизно о 14 год., ОСОБА_4 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на сходинковому майданчику між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 , повторно викрав належне потерпілій ОСОБА_5 майно, чим спричинив останній матеріального збитку на загальну суму 2212 грн.

Крім того, 18 січня 2016 року, приблизно о 18:00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи на запрошення ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 , скориставшись відсутністю жителів вказаної квартири, шляхом вільного доступу, із кімнати ОСОБА_7 викрав ноутбук марки «Lenovo G 550» s/n : С05237284, вартістю 6020 грн., чим спричинив останньому матеріального збитку на вказану суму.

Також, 24 червня 2016 року, приблизно о 23:23 год. ОСОБА_4 , перебуваючи поряд з приміщенням магазину «Світло техніка», який належить ОСОБА_8 та розташований по АДРЕСА_4 , шляхом вільного доступу викрав камеру відео спостереження марки «Tescar AMDW - 1 MP-40 FI», вартістю 1100 грн., яка була прикріплена над вхідними дверима вказаного магазину, спричинивши останньому матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім цього, 25 березня 2017 року, приблизно о 08:00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , повторно викрав належне потерпілому ОСОБА_9 майно, чим спричинив останньому матеріального збитку на загальну суму 4978,88 грн.

Крім того, 26 березня 2017 року, приблизно о 00:30 год. ОСОБА_4 , перебуваючи поруч магазину «Фуршет», що по вул. С. Бандери, 49 у м. Хмельницькому, куди він приїхав на викраденому автомобілі марки «OPEL» моделі «ASTRA», шляхом вільного доступу викрав з салону вказаного автомобіля компресор для підкачування коліс марки «Vitol» вартістю 1000 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на суму 1000 грн.

Крім цього, в період часу з 08 год. 05 серпня 2016 року по 18 год. 06 серпня 2016 року ОСОБА_4 , через незачинену кватирку однієї з кімнат, проник у приміщення квартири АДРЕСА_6 , яка розташована на першому поверсі будинку, звідки таємно викрав належні ОСОБА_10 речі, чим спричинив останньому матеріального збитку на загальну суму 9696,73 грн.

Також, 25 березня 2017 року, приблизно о 20 год., ОСОБА_4 , за допомогою раніше викраденого ключа, проник до квартири ОСОБА_9 , що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , звідки викрав майно потерпілого ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріального збитку на загальну суму 9300 грн.

Крім того, 25 березня 2017 року, приблизно о 20:30 год., ОСОБА_4 , перебуваючи поруч під`їзду № 2, буд. АДРЕСА_7 , за допомогою раніше викраденого дубліката ключа, проник до салону належного потерпілому ОСОБА_9 автомобіля марки «OPEL» моделі «ASTRA» та шляхом приведення в дію двигуна розпочав рух на такому автомобілі до магазину «Факел», що по вул. С. Бандери, 49 у м. Хмельницькому, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом.

Тоді ж, керуючи вказаним автомобілем, неподалік магазину «Факел», що по вул. С. Бандери, 49 у м. Хмельницькому, ОСОБА_4 не впорався з керуванням та допустив зіткнення автомобіля з бетонним блоком, у результаті чого автомобілю було заподіяно механічні пошкодження на загальну суму 24681 грн.

Крім того, 06 серпня 2016 року, приблизно 00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи на дитячому майданчику, поруч з будинком АДРЕСА_8 , шляхом обману під приводом здійснення телефонного дзвінка, заволодів належним потерпілій ОСОБА_11 мобільним телефоном марки «Nokia» моделі «700» чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 1600 грн., чим спричинив останній матеріального збитку на загальну суму 1760 грн.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 05 червня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити вказані судові рішення в частині призначеного покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, призначити йому мінімально можливий строк позбавлення волі.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що:

? суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що він не заперечував винуватість, сприяв досудовому розслідуванню, щиро покаявся, що свідчить про його виправлення;

? місцевий суд також належним чином не врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, безпідставно не застосували норми ст. 69 КК України;

? суди, при призначенні покарання, не взяли до уваги дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він характеризується позитивно, його поведінку, а також те, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, матір-інваліда 1 групи;

? суди також залишили поза увагою той факт, що він повністю відшкодував завдані збитки потерпілим, які із позовними заявами про відшкодування не зверталися;

? рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Так, зі змісту ст.433 КПК України вбачається, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289 КК Українита правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, суд першої інстанції, обираючи обвинуваченому ОСОБА_4 вид та міру покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, цей суд вважав за можливе та доцільне призначити ОСОБА_4 покарання за вчинення вказаних кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі, у межах санкцій частин статтей Особливої частини КК України ближче до найнижчої межі.

Водночас, погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого суду, апеляційний суд, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, відповідно до положень ст. 12 КК України, відносяться до категорії нетяжких і тяжких злочинів, є корисливими та вчиненими проти власності, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він не працює, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння у розкритті злочину та часткового добровільного відшкодування спричинених збитків потерпілим. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

При цьому суди, врахувавши, що ОСОБА_4 , маючи не погашену судимість за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності та під час іспитового строку повторно вчинив декілька умисних корисливих злочинів, дійшли висновку, що вказане свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та відверте небажання ставати на шлях виправлення.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що, встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини, що пом`якшують покарання, а також наявність двох малолітніх дітей та матері-інваліда 1 групи, не є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених умисних корисливих злочинів проти власності.

Водночас апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, при призначенні покарання, врахував наведені обставини, визнав деякі з них пом`якшуючими покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання майже у мінімальних межах санкції інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи засудженого щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до нього, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року та ухвали Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3