Провадження № 1-м/204/40/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

за участю захисника ОСОБА_4 ,

за участю перекладача ОСОБА_5 ,

за участю затриманого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро, скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування постанови про видачу особи (екстрадицію), в порядку ст. 591 КПК України, -

встановив:

В провадження суду надійшла скарга захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування постанови про видачу особи (екстрадицію), в порядку ст. 591 КПК України. В обґрунтування скарги зазначено, що 18.07.2023 року, було вручено постанову виконуючого обов`язки Генерального прокурора ОСОБА_7 від 04.06.2023 року про видачу (екстрадицію) особи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Чеської Республіки. Отримавши дане рішення про видачу особи (екстрадицію) та ознайомившись з ним, було терміново прийнято рішення про оскарження зазначеної вище постанови до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого ОСОБА_6 тримається під вартою, з наступних причин, ОСОБА_6 неодноразово наголошував, що останній не є громадянином України та не має можливості повернутися до своєї країни по причині без пекових загроз, зокрема загрози катування та нелюдського провадження з боку правоохоронних органів. Відповідно до абзаців першого-другого статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. В свою чергу пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як ратифікована Верховною радою України 11 вересня 1997 року, проголошує, що "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом". Таким чином, дане положення нарівні з Конституцією України встановлює презумпцію невинуватості особи ОСОБА_6 . Наразі, за вказівкою невідомих осіб, які вже вважають його злодієм, без відповідного рішення суду, яке набрало законної сили, йому загрожує зокрема але не виключно позбавлення свободи, катування та нелюдське поводження. У випадку повернення останнього на територію Чеської Республіки, його життю буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Необґрунтоване рішення може поставити під загрозу життя або свободу заявника, піддати його ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або таких, що принижують гідність, поводженню чи покаранню. ОСОБА_6 боїться екстрадиції, оскільки це може беззаперечно призвести до порушення його прав та свобод і приречення його на катування та нелюдське поводження, що суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі зазначеного, ОСОБА_6 , який є іноземним громадянином, вже подав до компетентного державного органу - Державної міграційної служби України (Код ) заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується описом, накладною та фіскальним чеком та роздруківкою з сайту УкрПошти. Тож, згідно з ч. 4 ст. 590 КПК України, прямо заборонено прийняття рішення про видачу особи, якщо вона подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку оскарження нею рішення про відмову у наданні ій такого статусу, до моменту остаточного розгляду заяви чи скарги. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зазначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказана вище заява не була вирішена компетентним державним органом по суті до теперішнього часу. На підставі вказаного, звертаємо увагу, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково оформлюється наказом та/або рішенням, а не листом, так-як лист не є рішенням суб?екта владних повноважень, а саме - індивідуальним актом, у розумінні статті 4 КАС України, оскільки будь-яка інформація, викладена у листі, носить інформаційний характер та не створює для особи-позивача чи інших осіб певних правових наслідків, відповідно, не порушує права та інтереси особи-позивача. Таким чином, до розгляду питання про надання ОСОБА_6 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та прийняття остаточного рішення, виключається можливість його фактичної передачі під юрисдикцію запитуючої держави. Вказана обставина є перепоною для винесення рішення компетентного органу про екстрадицію особи, оскільки ч.4 ст.590 КПК України передбачає що рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято якщо така особа подала заяву про визнання й біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, до остаточного розгляду заяви, у порядку передбаченому законодавством України. Отже відповідно до чинного законодавства України, для заборони прийняття рішення про екстрадицію, достатньо лише самого факту написання та подання вказаної заяви до міграційної служби. Тобто із часу звернення із заявою про визнання біженцем, або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, чи визнання особою, яка потребує тимчасового захисту - ОСОБА_6 вже перебуває під захистом України, протягом розгляду цієї заяви і навіть під час оскарження відмови в наданні такого статусу. Таким чином, під час розгляду даної скарги своє підтвердження знайшов той факт, що ОСОБА_6 - є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а отже і заборона вислання або примусового повернення, зокрема видачі (екстрадиції поширюється на нього. На підставі наведеного, видача (екстрадиція) особи, яка є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або особою, яка звернулася за захистом в Україні, суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами. На підставі викладеного вбачається, що при винесенні оскаржуваної постанови від 04.06.2023 року вимоги закону не дотримані в повному обсязі та ухвалення постанови про видачу ОСОБА_6 на запит іноземної держави є передчасним, оскільки на час винесення постанови ОСОБА_6 звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розгляд якої не було закінчено на даний час. Тобто, остаточного розгляду заяви ОСОБА_6 щодо визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту не відбулось, що унеможливлює прийняття рішення про видачу особи (екстрадицію). Таким чином, станом на 04.06.2023 року існували обставини, які перешкоджали прийняттю рішення за запитом про видачу особи. Таким чином, на момент винесення оскарженої постанови виконуючого обов?язки Генерального прокурора ОСОБА_7 від 04.06.2023 року про видачу (екстрадицію) особи - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнім була ініційована процедура набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та рішення про відмову у наданні такого статусу не прийняте. Враховуючи все викладене вище, захисник звертається до суду зі скаргою та просить скасувати постанову виконуючого обов`язки Генерального прокурора ОСОБА_7 від 04.06.2023 року про видачу (екстрадицію) особи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Чеської Республіки.

В судовому засіданні, захисник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , та ОСОБА_6 скаргу підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини та матеріали які викладені в скарзі.

В судовому засіданні, прокурор ОСОБА_8 , заперечувала щодо задоволення скарги, зазначила що скарга не обґрунтована. Суду пояснила, що 04.07.2023 року Офісом Генерального прокурора прийнято рішення про видачу ОСОБА_6 до Чеської Республіки, з яким його 18.07.2023 року ознайомлено під розписку. На час завершення екстрадиційної перевірки та прийняття рішення про видачу, на розгляді органів ДМС України заяви ОСОБА_6 про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту не перебували. 18.05.2023 року до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло звернення адвоката ОСОБА_4 щодо направлення до ОСОБА_6 працівника міграційної служби для відібрання заяви, анкети, інших документів для надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Вищезазначене звернення по суті не було заявою особи про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в розумінні ЗУ «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту», та не містило прохання про надання особі такого статусу, а лише містило вимогу адвоката про направлення працівників міграційної служби до установи виконання покарань, де утримується ОСОБА_9 . З урахуванням викладеного, за результатами розгляду звернення адвоката ОСОБА_4 30.05.2023 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області, останньому надано відповідь із роз`ясненням порядку звернення його підзахисного з відповідною заявою. Також, 30.05.2023 року до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло звернення ОСОБА_6 такого самого змісту. Вищезазначене звернення розглянуто та 07.06.2023 року заявнику направлено відповідь, також із роз`ясненням законодавства України. Згідно з інформацією ГУ ДМС у Дніпропетровській області, ані адвокат ОСОБА_4 , ані ОСОБА_9 не оскаржували вищезазначені відповіді, надані їм в порядку ЗУ «Про звернення громадян», ані дії/бездіяльність органів ДМС України. Таким чином, на час складання висновку за результатами екстрадиційної перевірки 12.06.2023 року та винесення постанови Офісу генерального прокуроара про видачу (екстрадицію) 04.07.2023 року ОСОБА_9 не звертався у встановленому порядку із заявою про надання йому відповідних статусів. Жодні перешкоди для реалізації ним свого права на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, не існували.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 590 КПК України, після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою. Про своє рішення центральний орган України повідомляє компетентний орган іноземної держави, а також особу, щодо якої воно прийнято. У разі прийняття рішення про видачу (екстрадицію) такій особі вручається його копія. Якщо впродовж десяти днів зазначене рішення не оскаржено до суду, організовується фактична видача цієї особи компетентним органам іноземної держави.

Згідно частини 4 ст.590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України. Інформація про подання особою зазначених заяв або оскарження відповідних рішень не надається іноземній державі, що надіслала запит.

Відповідно до положень ст.591 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником чи законним представником до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого така особа тримається під вартою.

Слідчим суддею встановлено, що до Офісу Генерального прокурора 07.04.2023 року надійшов запит Міністерства Юстиції Чеської Республіки про видачу ОСОБА_10 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених абзацом другим частини першої статті 361 (участь в організованій злочинній групі), частиною першою статті 21, частиною першою, пунктом а) частини четвертої, пунктом а) частини п`ятої статті 209 (шахрайство) Кримінального кодексу Чеської Республіки.

Згідно ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2023 року, відносно ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до його фактичної передачі правоохоронним органам Чеської Республіки.

В подальшому, ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2023 року та 07.08.2023 року, продовжено запобіжний у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до його фактичної передачі правоохоронним органам Чеської Республіки.

У ході екстрадиційної перевірки, проведеної Дніпропетровською обласною прокуратурою за дорученням Офісу Генерального прокурора, не встановлено передбачених статтею 589 КПК України та міжнародними договорами обставини, що перешкоджають видачі ОСОБА_10 до Чеської Республіки. За повідомлення уповноважених органів, зазначена особа не є громадянином України, статусу біженця не має, до кримінальної відповідальності на території України не притягувався, стан здоров`я задовільний. Також установлено, а ОСОБА_10 , не брав участь у захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України.

Злочини, передбачені абзацом другим частини першої статті 361, частиною першою статті 21, частиною першою, пунктом а) частини четвертої пунктом частини п`ятої статті 209 Кримінального кодексу Чеської Республіки, відповідають частині четвертій статті 190 Кримінального кодексу України і є екстрадиційними, оскільки передбачають покарання у позбавлення волі на строк не менше ніж один рік.

Установлені статтею 49 Кримінального кодексу України строки давності притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за вказані злочини не закінчилися.

Діяння, вчинення яких інкримінується згаданій особі, не належать де військових злочинів і не мають політичного характеру.

04.07.2023 року Офісом Генерального прокурора, на підставі зібраних в ході проведення екстрадиційної перевірки матеріалів, прийнято рішення про видачу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Чеської Республіки для притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочинів, передбачених абзацом другим частини першої статті 361, частиною першою статті 21, частиною першою, пунктом а) частини четвертої пунктом частини п`ятої статті 209 Кримінального кодексу Чеської Республіки.

У скарзі захисника зазначено, що при винесені оскаржуваної постанови від 04.07.2023 року не було враховано те, що ОСОБА_6 , який є іноземним громадянином, вже подав до компетентного державного органу - Державної міграційної служби України заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, вищевказана заява не була вирішена компетентним державним органом по суті до теперішнього часу, що в свою чергу, згідно відповідно до ч. 4 ст. 590 КПК України, виключає можливість видачі особи іншій державі.

Згідно ч.1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, на момент прийняття оскаржуваної постанови від 04.07.2023 року ОСОБА_9 , або його законний представник, не звертались у встановленому порядку із заявою про надання йому відповідних статусів та довідку про звернення за захистом в Україні не отримували.

З вищевикладеного, вбачається, що на момент прийняття оскаржуваної постанови виконуючого обов`язки Генерального прокурора ОСОБА_7 від 04.07.2023 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 до Чеської Республіки, були відсутні обставини, передбачені ч.4 ст.590 КПК України, та законних підстав для прийняття рішення про відмову у видачі (екстрадиції) ОСОБА_6 до Чеської Республіки, не існувало. Таким чином, наведені доводи сторони захисту є необґрунтованими і не можуть бути законною підставою для задоволення даної скарги.

Враховуючи викладене, приходжу до висновку, що дану скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 591, 372, 376 КПК України, слідчий суддя -

постановив:

Скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування постанови про видачу особи (екстрадицію), в порядку ст. 591 КПК України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1