УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 573/1100/21

провадження № 51-4098ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката

ОСОБА_5 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 06 січня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 12 травня 2023 року

в кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Стецьківка Сумського району Сумської області, жительки

АДРЕСА_1 , раніше судимої 20 січня 2021 року Білопільським районним судом Сумської області

за ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу у розмірі 17 000 грн,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 06 січня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 343 КК -

у виді арешту на строк 1 місяць; ч. 2 ст. 345 КК - у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК, вчинені за наступних обставин.

16 травня 2021 року близько 16:25 наряд СРПП Відділення поліції №1 (м. Білопілля) ГУНП у Сумській області в складі інспектора ОСОБА_6 і поліцейського ОСОБА_7 , які є працівниками правоохоронного органу, на службовому автомобілі «Mitsubishi OUTLANDER РНЕV», реєстр. номер НОМЕР_3, будучи одягненими в однострій зі знаками розпізнавання відповідно до ст. 20 Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України «Про однострій поліцейських» від 30 вересня 2015 року № 823, несли службу з охорони громадського порядку на вул. О. Олеся

в м. Білопіллі, де неподалік магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» ФОП « ОСОБА_8 », розташованого

у будинку НОМЕР_4 на вказаній вулиці, побачили автомобіль «ВАЗ - 2107», реєстр. номер НОМЕР_2 , який всупереч п. 9.1 Правил дорожнього руху знаходився на проїжджій частині дороги без аварійного знаку, а за кермом вказаного автомобіля перебувала особа, яка візуально мала ознаки неповнолітнього, тобто не мала права керувати транспортним засобом, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим

ч. 2 ст. 126 КУпАП. Поблизу автомобіля знаходилися особи, серед яких була

ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

З метою встановлення обставин адміністративного правопорушення та його фіксування ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , зупинивши службовий автомобіль, направилися до вищевказаного автомобіля. У цей час ОСОБА_4 , бажаючи перешкодити виконанню працівниками поліції службових обов`язків, разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, стала перед інспектором СРПП

ОСОБА_6 , заважаючи останньому підійти до автомобіля.

Після того, як щодо особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження,

з метою припинення її протиправних дій, на підставі статей 42, 45 Закону України «Про Національну поліцію», працівником поліції було застосовано спеціальний засіб сльозогінної та дратівливої дії, ОСОБА_4 , будучи обізнаною про те, що інспектор поліції ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу і перебуває під час виконання ним своїх службових обов`язків, висловлюючись його на адресу нецензурною лайкою та погрозами, у брутальній формі наказувала працівникам поліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7 забиратись з вулиці О. Олеся та вчиняла щодо працівника поліції ОСОБА_6 активні фізичні дії, а саме: намагалася вихопити з рук

ОСОБА_6 газовий балончик, штовхнула останнього та вдарила рукою в ліве плече. У результаті вказаних дій останньому було завдано легкі тілесні ушкодження.

Через декілька хвилин після цього, не зупиняючи свої протиправні дії, направлені

на умисне спричинення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу та вплив на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, ОСОБА_4 , поводячись агресивно, висловлюючись на адресу інспектора поліції ОСОБА_6 і поліцейського ОСОБА_7 нецензурною лайкою та погрозами у брутальній формі, прицільно кинула в останніх пластикову пляшку, заповнену водою, яка влучила в ліве плече ОСОБА_6 . Після цього особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, підбіг до службового автомобіля поліції та вдарив його ногою в праву сторону. ОСОБА_6 , побачивши це, з метою припинення протиправних дій останнього та вжиття заходив щодо збереження майна, направився до правої сторони службового автомобіля. У цей момент ОСОБА_4

з метою перешкодити виконанню співробітниками поліції законних службових обов`язків, направлених на припинення правопорушення, висловлюючись нецензурною лайкою, штовхнула ОСОБА_6 у ліве плече.

У подальшому працівники поліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , не маючи можливості самостійно припинити злочинні дії ОСОБА_4 та осіб, що перебували разом з нею, зателефонували о 16:51 до чергової частини Відділення поліції №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП у Сумській області та повідомили оперативному черговому

про те, що особи, які перебувають на вул. О. Олеся в м. Білопіллі, чинять фізичний опір працівникам поліції в складі групи реагування патрульної поліції та попросили прислати за вищевказаною адресою в підкріплення слідчо-оперативну групу. Приблизно за 5 хвилин після цього на місце події прибув спільний наряд Управління поліції охорони та Відділу поліції №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП у Сумській області в складі дільничного офіцера поліції ОСОБА_9 та поліцейського водія УПО в Сумській області ОСОБА_10 .

Не зупиняючись на скоєному ОСОБА_4 , продовжуючи протиправні дії, спрямовані на втручання в діяльність правоохоронного органу, перешкоджала виконанню працівниками поліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7 службових обов`язків, діючи активно та агресивно, підійшовши на близьку відстань до співробітників поліції, висловлювалася на їх адресу нецензурною лайкою, демонструвала руками нецензурні жести та погрози, у брутальній формі наказувала покинути місце події, поліцейському ОСОБА_7 наказувала припинити відеозйомку та декілька разів намагалася штовхнути, схопити її за одностій.

Протиправні дії ОСОБА_4 , направлені на втручання в діяльність працівників правоохоронного органу та умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, продовжувалися до 17:16, коли співробітники поліції

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покинули місце події.

Сумський апеляційний суд ухвалою від 12 травня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Білопільського районного суду Сумської області від 06 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник засудженої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, застосувавши до його підзахисної положення ст. 75 КК.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання необґрунтовано залишив поза увагою усі дані про особу винної, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також думку потерпілих,

з огляду на що мав усі підстави для застосування до неї положень ст. 75 КК, чого

не зробив. На вищенаведене, як зазначає захисник, не звернув уваги і суд апеляційної інстанції. Крім того, вказує на те, що апеляційний суд, позбавивши ОСОБА_4 права на законний та неупереджений розгляд справи, не надав їй можливість особисто давати пояснення з приводу обставин справи та мотивів апеляційної скарги,

не заслухавши потерпілих у справі, які не мають ніяких претензій, прийняв рішення

про слухання справи без участі засудженої та її захисника.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК, і правильність кваліфікації

її дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного його підзахисній покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість, а також необхідність застосування до неї ст. 75 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого

без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, дані про особу винної, скарг на яку до міської ради

не надходило, яка не працює, будучи судимою за скоєння умисного злочину на шлях виправлення не стала і скоїла умисні кримінальні правопорушення проти авторитету органів державної влади, під час досудового та судового розгляду справи

не висловлювала критичної оцінки своїх дій, вину визнавала частково лише під тиском доказів, досліджених у суді, не відшкодувала завданої шкоди, а також думку потерпілих, які просили призначити покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, суд під час призначення покарання взяв до уваги наявність обставини,

що обтяжує покарання, - рецидив злочинів та відсутність пом`якшуючих покарання обставин.

При цьому варто зазначити, що суд першої інстанції обґрунтовано не визнав обставинами, що пом`якшують покарання, те, що ОСОБА_4 щиро покаялася та вибачилася перед потерпілими, як на цьому наполягав її захисник.

Як убачається з оскарженого вироку, суд послався на те, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному кримінальному правопорушенні, щирий жаль

з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись

у визнанні негативних наслідків кримінального правопорушення для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , як зазначив суд, відсутні дані на підтвердження того, що остання намагалася будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатися від пережитого, компенсувала перенесені страждання чи полегшила душевний біль.

Що стосується вибачення, то суд вказав на те, що воно не було щирим, оскільки події відбувалися 16 травня 2021 року, справа надійшла до суду 05 липня 2021 року,

а пробачення ОСОБА_4 попросила лише в судовому засіданні 05 січня 2022 року і лише формально повторивши за своїм захисником, при цьому звинувачуючи в своїх діях потерпілих.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винної без реального відбування нею призначеного покарання.

При цьому суд зазначив, що звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання

на підставі ст. 75 КК та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останньої.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою її захисника ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому колегія суддів цілком погодилась з висновком суду першої інстанції

про відсутність у ОСОБА_4 щирого каяття, визнання вини у повному обсязі.

Як зазначив суд, ОСОБА_4 , наголошуючи на нібито визнанні своєї вини, протягом тривалого часу судового розгляду заперечувала завдання потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в результаті її дій, які, на її думку, були викликані неправомірними діями поліцейського ОСОБА_6 щодо її сина ОСОБА_11 , жодного разу не висловила щирого каяття.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до неї положень ст. 75 КК.

З приводу посилань захисника на те, що апеляційний суд розглянув справу без участі засудженої та її захисника варто зазначити таке.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд зазначив, що ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_5 , будучи неодноразово належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилися, подали чергове клопотання про відкладення розгляду кримінального провадження.

При цьому суд зазначив, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ

до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду

не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно

не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein

v. Germany), а у іншому своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Також суд вказав на те, що у справі «Смірнов проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та

з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції; саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання

за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06 вересня 2007 року

у справі «Цихановський проти України», рішення від 18 жовтня 2007 року у справі «Коновалов проти України»).

Апеляційний суд, зваживши на наведене, а також конкретні обставини справи, дійшов обґрунтованого переконання, що ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_5 зловживають своїми процесуальними правами щодо відкладення апеляційного розгляду кримінального провадження, та вважав за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги на вирок суду у відсутності обвинуваченої та її захисника, участь яких не є обов`язковою, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону (ч. 4 ст. 405 КПК).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Білопільського районного суду Сумської області

від 06 січня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 12 травня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3