ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/192/23 Справа № 178/400/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000694, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Семенівка Дніпропетровської області,

який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуте покарання, призначене за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року, та визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні розбою за наступних обставин.

ОСОБА_8 10 жовтня 2016 року приблизно о 22.00 год. (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) з метою заволодіння мобільним телефоном прийшов на територію подвір`я, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де проживає його знайома ОСОБА_9 , та реалізуючи свій злочинний умисел, заздалегідь взявши на подвір`ї ОСОБА_9 дерев`яну палицю, непомітно підійшов до ОСОБА_9 ззаду, яка в той момент перебувала в приміщенні коридору свого будинку та присіла, щоб зняти взуття, де із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, умисно наніс вказаною палицею їй один удар по обличчю, від якого ОСОБА_9 не втрималася на ногах, впала на підлогу та втратила свідомість, тим самим, подавивши волю потерпілої до супротиву. Після чого, скориставшись тим, що ОСОБА_9 не перешкоджає вчиненню проти неї злочинних дій, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на розбійний напад, ОСОБА_8 підійшов до лежачої на підлозі без свідомості ОСОБА_9 та витягнув з чохла, який висів у неї на шиї, її мобільний телефон моделі «Samsung Wave 525 La Fleur GT-S5250», білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , в якому знаходилась сім карта з номером НОМЕР_2 , бувшого у використанні, в придатному стані, без пошкоджень, придбаний у 2011 році, вартість якого становить 1 399,20 грн., тим самим заволодівши чужим майном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядився викраденим телефоном на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 1 399,20 грн.

Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_8 завдав потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на обличчі, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що дії ОСОБА_8 повинні бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки потерпіла не бачила, що обвинувачений напав на неї з метою заволодіння її майном, оскільки вона втратила свідомість, однак висновки експертів не підтверджують втрату нею свідомості та ставлять під сумнів травму в неї голови. Звертає увагу, що потерпіла не має до обвинуваченого жодних претензій. Вказує, що свідок не був очевидцем подій, а тому його показання не можуть бути покладені в основу вироку.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_9 у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду провадження, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково на таких підставах.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; а також докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, зокрема виклад показань допитаних свідків.

Крім того, обґрунтування обвинувачення - це не перелік доказів, наданих органами досудового розслідування, а аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції - гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не дотримався.

Приймаючи рішення про визнання ОСОБА_8 винуватим за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 187 КК України, судом у вироку не було надано оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку відповідно до положень ст.94 КПК України, а було лише викладено зміст наданих доказів, відокремлено один від одного.

В свою чергу, оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

До того ж, відповідно до п.п.16, 17 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. З показань підсудного, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Натомість, як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, судом було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та перераховано письмові докази кримінального провадження, надані стороною обвинувачення. При цьому, показанням вказаних осіб суд належної оцінки не надав як окремо, так і в цілому.

В порушення вимог кримінального процесуального закону суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів та не дав належну правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності, не мотивував своє рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_8 винуватим за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, а докази сторони захисту відхилив без належного спростування.

Як слідує з матеріалів провадження сторона захисту неодноразово посилалась на відсутність у обвинуваченого умислу на викрадення майна потерпілої та звертала увагу на відсутність у матеріалах провадження доказів на підтвердження факту наявності у потерпілої викраденого телефону, однак суд першої інстанції не перевірив вказані доводи сторони захисту та не надав їм оцінки.

Суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та факту наявності у потерпілої викраденого телефону послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Між тим, як слідує з матеріалів провадження суд першої інстанції, допитавши 08 листопада 2021 року у судовому засіданні потерпілу ОСОБА_9 щодо обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, та пославшись на її показання як на доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, взагалі не виклав у судовому рішенні суть її показань, які мають істотне значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення та ролі обвинуваченого при скоєнні кримінального правопорушення, оскільки, як слідує з показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вони не були очевидцями вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та про викрадення телефону знають лише зі слів потерпілої.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року по справі №303/6992/19 вказував, що хоча кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, однак в останньому має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, що є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК України.

Крім того, заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд належним чином не перевірив наявність у матеріалах провадження належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності у потерпілої мобільного телефону «Samsung Wave 525 La Fleur GT-S5250», викрадення якого інкримінується ОСОБА_8 , за допомогою яких можна було б встановити марку, модель телефону, його стан та час придбання, з урахуванням того, що під час затримання обвинуваченого та огляду місця події телефон знайдено не було, а жоден з допитаних судом першої інстанції свідків не був очевидцем самого правопорушення.

Що стосується інших доказів, наданих сторонами кримінального провадження, то вбачається односторонність їх дослідження, без надання належної оцінки.

Спосіб опису вказаних у вироку доказів не дозволяє зрозуміти, чому суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, адже документи, покладені в основу обвинувального вироку щодо нього, просто перелічені в ньому, без розкриття їхньої суті і без посилання на те, на підтвердження яких обставин вони наведені судом. В результаті в оскаржуваному вироку суд не проаналізував сукупність усіх перелічених ним доказів у їх взаємозв`язку, що ставить під сумнів обґрунтованість зроблених судом висновків про наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, що ставиться йому у провину.

Наведене суперечить вимогам чинного кримінального процесуального закону, зокрема положенням ч.3 ст.374 КПК України, яка вимагає в мотивувальній частині вироку чітко вказувати докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Необхідність наведення мотивів у судовому рішенні наголошується й у ряді Рішень ЄСПЛ, як «Патон проти Франції», «Салов проти України», «Болдя проти Румунії», «Градінар проти Молдови». Недотримання наведення достатніх мотивів для засудження особи є порушенням критеріїв справедливості, як того вимагає ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушенням права на справедливий судовий розгляд. У справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд констатував порушення ч.1 ст.6 Конвенції у зв`язку з неналежним обґрунтуванням рішень судових установ.

У справах «Богатова проти України», «Проніна проти України», «Петриченко проти України» Європейський суд дійшов висновку, що, цілком проігнорувавши доводи заявників, навіть коли вони були конкретними, доречними та важливими, національні суди не дотримались свого зобов`язання за п.1 ст.6 Конвенції щодо вмотивованості судових рішень як елемента права на справедливий судовий розгляд.

Однак при цьому, мотивування ухваленого рішення міститься в одному абзаці судового рішення, суть якого зведена до зазначення про належність і допустимість доказів, доведеність винуватості ОСОБА_8 сукупністю досліджених доказів, які перелічено, та які не викликають сумнівів у суду першої інстанції і не спростовані стороною захисту. Але ж, разом із тим, судом першої інстанції не розкрито зміст доказів, не надано їх змістовного аналізу, не зроблено висновків, про що свідчать та яким чином ці докази і їх сукупність, коли суд прийшов до такого висновку, доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з належним умотивуванням такої оцінки в обвинувальному вироку суду.

Отже, належне, повне і послідовне обґрунтування судових висновків в обвинувальному вироку суду є обов`язковим. Формальний підхід до цього не лише породжує сумніви у стороннього спостерігача про законність вироку, але й суттєвим чином впливає на можливість обвинуваченої особи захищатися від пред`явленого обвинувачення.

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Крім того, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19), відповідно до якої доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирокпідлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обгрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, наведених у главі 2 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність допущених судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне й обгрунтоване судове рішення, що відповідно до вимог статей 412 і 415 КПК України є підставою для скасування вироку суду щодо ОСОБА_8 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог захисника, що обумовлює часткове задоволення поданої апеляційної скарги і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року щодо ОСОБА_8 - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4