ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року

м. Київ

справа № 601/1143/16

провадження № 51-2996км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, що постановлена в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000180, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 2 роки. На підставі пункту «в» ст. 1 Закону № 1810-VIII від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування призначених покарань.

Вирішено питання щодо цивільних позовів, речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин19 серпня 2013 року о 22:00, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN Transporter», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), та рухаючись автодорогою «Доманове - Ковель-Чернівці-Тереблече» зі сторони с. Підлісці Кременецького району Тернопільської області в напрямку м. Тернополя зі швидкістю 61…65 км/год, на 252 км+200 м, указаної автомобільної дороги не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб в разі її зміни своєчасно відреагувати і не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги підпунктів «б», «д» п. 2.3. Правил дорожнього руху (далі-ПДР). Крім того, під час керування транспортним засобом водій порушив також вимоги пунктів ПДР: 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян), 12.2 (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги), 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год), підпункту «б» п. 12.9 (водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил) - та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який тримав праворуч від себе мопед. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) ОСОБА_8 ,отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2019 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 без змін.

Верховний Суд постановою від 04 вересня 2019 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) скасував ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд всупереч ст. 419 КПК, не навів в ухвалі мотивів прийнятого рішення і переконливо не спростував доводів сторони захисту.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд не звернув уваги на процесуальні порушення допущені судом першої інстанції під час оцінки доказів.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 - без змін.

Верховний Суд постановою від 28 жовтня 2021 року скасував ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 439 КПК, не виконав вказівок Верховного Суду, викладених в постанові від 29 вересня 2020 року.

За результатом нового апеляційного розгляду Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 03 листопада 2022 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.

Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Захисник стверджує, що:

· висновки судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_6 ґрунтуються на припущеннях;

· суди надали неправильну оцінку доказам і оцінку обставинам ДТП, не перевірили версій захисту про перебування потерпілого у русі та створення ним аварійної ситуації, в результаті якої засуджений не мав технічної можливості уникнути наїзду;

· місцевий суд не зважив на докази, які могли вплинути на його висновки, і за наявності суперечливих доказів не вмотивовував свого рішення, не пояснивши, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші;

· посилаючись на мотиви, що були викладені у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у цій справі, захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 439 КПК проігнорував вказівки касаційного суду, викладені у постановах від 29 вересня 2020 року і 28 жовтня 2021 року, формально розглянув справу, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту і обставини, які мають значення для кримінального провадження, внаслідок чого не звернув уваги на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції та в обґрунтування свого рішення поклав мотиви, які суперечать висновкам суду касаційної інстанції.

Заперечень на касаційну скаргу захисника до Верховного Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні

Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги захисту, вважав рішення апеляційного суду законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , та представник потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_12 подали до Верховного Суду заяви, в яких просили проводити касаційний розгляд за їх відсутності та вказали про необґрунтованість доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам повинна відповідати й ухвала апеляційного суду, а крім того, за змістом ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

При цьому, якщо суд апеляційної інстанції переглядає вирок місцевого суду після скасування судом касаційної інстанції попереднього рішення апеляційного суду, то за приписами ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду.

Минулий раз Верховний Суд скасував ухвалу суду апеляційної інстанції, також у зв`язку із порушенням цим судом вимог ст. 439 КПК, а саме невиконання вказівок касаційного суду, виловлених у попередньому рішенні Суду.

Ключовим питанням у цьому кримінальному провадженні було: чи мав засуджений можливість уникнути наїзду на пішохода за дорожньої обстановки, що склалася на момент події.

Сторона обвинувачення надала суду докази, частина яких свідчила на користь версії обвинувачення, а інша - на користь версії захисту.

Суди попередніх інстанцій обґрунтували свої висновки про винуватість засудженого показаннями свідка ОСОБА_13 , даними протоколу огляду місця події від 20 серпня 2013 року, висновками експертів від 23 вересня 2013 року № 552 та № 60, висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 19 вересня 2013 року № 5-393/13, висновком експерта від 15 жовтня 2013 року № 5-439/13, висновком судової автотехнічної експертизи від 14 жовтня 2014 року № 8693/14-52, даними протоколу слідчого експерименту і схемами до нього від 18 вересня 2015 року, висновком експерта від 23 жовтня 2015 року № 512/15, висновком комплексної судово-медичної та траспортно-трасологічної експертизи від 27 грудня 2013 року № 168-5-563-13, висновком інженерно-транспортної експертизи від 24 лютого 2016 року № 1/164.

За висновками судів ці докази підтверджують те, що засуджений завчасно, за 5 секунд до наїзду на пішохода або за 87,5 м, виявив перешкоду для руху - пішохода з мопедом, та мав технічну можливість уникнути наїзду на нього, шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки (перешкоди) для руху.

Водночас суди першої та другої інстанцій не взяли до уваги іншу сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення, що включала дані протоколу слідчого експерименту від 29 серпня 2013 року, протокол слідчого експерименту від 24 грудня 2013 року за участю свідка ОСОБА_14 , висновків експертів від 26 грудня 2013 року № 5 642/13, від 11 квітня 2014 року № 1730/1731/14-52, від 03 грудня 2014 року № 5-648/14, показання засудженого та свідка ОСОБА_14 (про те, що потерпілий переходив дорогу). Ці докази свідчили на користь сторони захисту та в сукупності підтверджували те, що в тих обставинах, які склалися під час ДТП, засуджений не мав технічної можливості уникнути наїзду.

В постанові від 29 вересня 2020 року у цьому провадженні Верховний Суд зауважив, що відхиляючи докази, які свідчать на користь сторони захисту, суд має надати детальні й переконливі пояснення такому рішенню.

Таким чином, Верховному Суду насамперед необхідно з`ясувати чи навів апеляційний суд в ухвалі від 03 листопада 2022 року, якою залишив вирок місцевого суду без змін, відповідно до вимог статей 370, 419 КПК, належні й достатні мотиви ухвалення судового рішення та чи обґрунтував свої висновки з посиланням на досліджені докази, виконавши вказівки суду касаційної інстанції.

В цій справі, проблема полягала в тому, що з метою визначення моменту виникнення небезпеки для руху в цьому провадженні були проведені два слідчі експерименти під час яких були отримані кардинально різні результати вимірювання видимості з місця водія в напрямку руху:

(1) від 29 серпня 2013 року, за яким встановлені такі дані: з віддалі 58,2 м до місця наїзду з робочого місця водія автомобіля «Volkswagen» «проглядається, однак слабо, якась перешкода, зокрема верхня частина тулубу статиста, однак, виходячи суто із цієї видимості, чітко стверджувати, що це людина і мопед неможливо, але необхідно посилити увагу при подальшому русі»; з віддалі 38,8 м настає конкретна видимість статиста і мопеда;

(2) від 18 вересня 2015 року під час якого встановлено, що з місця водія чітко видно перешкоду з відстані 87,5 м, а видимість дороги у напрямку руху складає 90 м.

На підставі цих даних було проведено шість автотехнічних експертиз, за результатами яких експерти відповідно зробили протилежні висновки щодо можливості уникнути наїзду на пішохода.

Суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги дані того слідчого експерименту та відповідні висновки експертів, які підтверджували версію обвинувачення, та відкинули результати слідчого експерименту та відповідні висновки експертиз, які свідчили на користь версії захисту.

У касаційній скарзі захисник фактично висловлює незгоду з рішенням апеляційного суду, який підтримав висновки суду першої інстанції в частині оцінки доказів.

Разом з тим колегія суддів акцентує увагу, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевими та апеляційними судами.

При цьому касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

В свою чергу за ст. 94 КПК, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене, Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неповноти судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно наданої, на його думку, оцінки доказам, оскільки вони не відноситься до предмета касаційної перевірки.

Верховний Суд зауважує, що у цій справі суди попередніх інстанцій не визнавали надані стороною обвинувачення докази недопустимими, а відповідно до ст. 94 КПК за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження навели конкретні та ґрунтовні мотиви, чому взяли до уваги одні докази і відхили інші.

Разом з тим, апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, в порядку апеляційної процедури, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК, повторно дослідив докази у справі та дійшов висновку, що місцевий суд мотивовано поклав в основу доведення винуватості ОСОБА_6 , слідчий експеримент від 18 вересня 2015 року, оскільки він є більш об`єктивним, зв`язку з тим, що під час його проведення орган досудового розслідування враховував більшу сукупність вихідних даних, зокрема, слідову інформацію встановлену під час огляду місця події, данні експертизи № 5-439/13 від 15 жовтня 2013 року, за якою встановлено місце наїзду на пішохода та експертизи № 8693/14-52 від 14 жовтня 2014 року за якою встановлено швидкості автомобіля «Volkswagen Transporter».

Також на обґрунтування свого рішення апеляційний суд підкреслив, що при проведенні цього слідчого експерименту залучено велику кількість учасників, а саме понятих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , учасників ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які були допитані судом першої інстанції і в судовому засіданні підтвердили, що з місця водія автомобіля «Volkswagen Transporter» чітко видно перешкоду для руху, статиста та мопед за 5 секунд до наїзду, або 87,5 м.

Водночас, цей суду вказав, що під час першого слідчого експерименту за вихідні дані було взято лише слідову інформацію з протоколу огляду місця події та суб`єктивні показання ОСОБА_6 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_23 .

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що на відміну від слідчого експерименту від 18 вересня 2015 року, за яким чітко встановлено параметри видимості перешкоду для руху, результати слідчого експерименту від 29 серпня 2013 року містять неточності, що полягають у визначенні відстаней, з яких видно перешкоду для руху, зокрема з віддалі 58,2 м проглядається (однак погано), якась перешкода, а саме верхня частина тулуба статиста, конкретна видимість настала за 38,8 м.

Так, статтею 101 КПК встановлено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Зміст висновку експерта визначено приписами статті 102 цього Кодексу. Водночас законодавець прямо вказує на необхідність мотивування незгоди з ним (ч. 10 ст. 101 вказаного Кодексу).

Для оцінки висновку експерта суд має враховувати, зокрема обсяг та якість взятих до уваги фактів, наданих експерту або встановлених під час експертного дослідження, переконливість викладених експертом доводів, переконливість пояснень, чому неможлива інша інтерпретація тієї сукупності фактів, на підставі яких робився висновок, тощо.

За приписами кримінального процесуального закону висновок експерта не має наперед встановленої сили, не має переваг перед іншими доказами, виключної обов`язковості для суду й оцінюється разом з іншими доказами за правилами, передбаченими ст. 94 КПК.

З огляду на наведене Верховний Суд погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій, які обґрунтовано не взяли до уваги висновки експертів від 26 грудня 2013 року № 5-642/13, від 11 квітня 2014 року № 1730/1731/14-52, від 03 грудня 2014 року № 5-648/14, за якими, засуджений не мав технічної можливості уникнути наїзду, оскільки вихідні дані при призначенні цих експертиз ґрунтувалися на інформації, отриманої під час слідчого експерименту від 29 серпня 2013 року, який був відкинутий судами, як менш достовірний.

При цьому, апеляційний суд слушно зазначив, що вказані висновки експертів також базувалися і на вихідних даних, отриманих за результатом проведення слідчого експерименту від 24 грудня 2013 року за участі свідка ОСОБА_14 (дружини засудженого), який місцевий суд відхилив як доказ, оскільки встановив, що він проведений з порушенням правил і умов його проведення, а відомості повідомлені свідком про перебування потерпілого в момент ДТП в стані руху, суперечать матеріалам кримінального провадження і не узгоджуються із іншими доказами у справі.

Водночас, суди обґрунтовано поклали в основу своїх рішень на підтвердження винуватості ОСОБА_6 висновки судової інженерно-транспортної експертизи № 5-512/15 від 23 жовтня 2015 року, інженерно-транспортної експертизи № 1/164 від 24 лютого 2016 року, за якими засуджений з моменту виникнення перешкоди для руху (настання видимості в полі зору водія перешкоди пішохода з мопедом), мав технічну можливість уникнути наїзду, оскільки вони проведені за вихідними даними отриманими під час слідчого експерименту від 18 вересня 2015 року, тобто з урахуванням більш широкого обсягу вихідних даних та чітко визначеного моменту виникнення небезпеки для руху водія.

Враховую викладене Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі внутрішнього переконання, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку мотивовано не взяли до уваги протокол слідчого експерименту від 29 серпня 2013 року, як доказ на підтвердження відсутності в діях водія порушень вимог ПДР і навели достатні мотиви, за якими вважали протокол слідчого експерименту від 18 вересня 2015 року, і на його основі висновки судової інженерно-транспортної експертизи № 5-512/15 від 23 жовтня 2015 року, інженерно-транспортної експертизи № 1/164 від 24 лютого 2016 року, такими, що відповідають з`ясованим обставинам, і підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, в результаті якої настала смерть потерпілого.

Отже, уцьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції звернув увагу на розбіжності у доказах наданих стороною обвинувачення, зокрема слідчих експериментів і у висновках експертиз, і відхиляючи одні докази, і беручи за основу обвинувачення інші, здійснивдетальний аналіз, як самих доказів так і обставин ДТП, які були встановлені на підставі дослідження всієї сукупності доказів.

Таким чином апеляційний суд діяв відповідно до положень КПК, здійснюючи детальний аналіз усіх доказів, які були надані стороноюобвинувачення і належно мотивував свою незгоду із висновками експертиз, на які посилалася сторона захисту.

Також Верховний Суд вважає необхідно зазначити і про таке.

Диспозиція ст. 286 КК є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

При цьому для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Так, урозглядуваній справі судипопередніх інстанцій на основі детального аналізу доказів дійшли висновку про те, що ДТП сталась з вини ОСОБА_6 , який допустив порушення вимог пункту 1.5, підпунктів «б» і «д» пункту 2.3, пунктів 12.2, 12.3, 12.4, підпункту «б» пункту 12.9 ПДР і порушення зазначених Правил, допущені ОСОБА_6 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з ДТП та її наслідками - загибеллю ОСОБА_8 .

При цьому суди встановили, що порушення водієм ОСОБА_6 вимог пункту 12.3 ПДР не лише перебуває у причино-наслідковому зв`язку із вчиненням наслідками ДТП, але є його основною причиною.

Зокрема, п. 12.3 ПДР передбачає, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди

Суди попередніх інстанцій на підставі всебічно з`ясованих обставин, ґрунтуючись на належних та допустимих доказах дійшли висновків, що водій ОСОБА_6 з віддалі 87,5 метрів, об`єктивно міг побачити перешкоду для руху (потерпілого з мопедом), і виконуючи вимоги п. 12.3 ПДР, об`єктивно міг вжити заходи для зупинки керованого ним транспортного засобу і уникнути наїзду, оскільки в такій ситуації зупинний шлях його автомобіля при швидкості 61-65 км/год складає 46,6…49,2 м, при швидкості 60 км/год - 45,5…43,9 м за висновком експертизи від 23 жовтня 2015 року№ 5-512/15, або 44,9…47,6 м за висновком інженерно-транспортної експертизи від 24 лютого 2016 року № 1/164.

Отже, в будь якому разі гальмівний шлях керованого ОСОБА_6 автомобіля був значно меншим ніж відстань, з якої він об`єктивно міг побачити потерпілого до наїзду до нього.

Таким чином, зміст оскаржуваногорішення апеляційного суду беззаперечно свідчить про те, що цей суд з`ясовував та в кінцевому висновку констатувавнаявність порушень ОСОБА_6 вимог ПДР та посягання на безпеку руху іжиття особи.

Крім того, спростовуючи версія захисника про перебування потерпілого у русі та створення ним аварійної ситуації апеляційний суд звернув увагу на таке.

Так, показаннями свідка ОСОБА_13 підтверджується, що потерпілий ОСОБА_8 стояв або помалу рухався з мопедом на смузі руху зустрічного транспорту, тобто у смузі руху автомобіля «Volkswagen Transporter». Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначив, що у своїх показаннях свідок не повідомляв про те, що потерпілий несподівано з`явився на дорозі. Даний свідок, під час судового розгляду кримінального провадження давав показання, які є послідовні і такі, що узгоджуються із об`єктивними доказами та не змінював їх. Підстав для критичної оцінки його показів апеляційний суд не знайшов, оскільки цей свідок був очевидцем ДТП, незацікавленою особою щодо результатів цього кримінального провадження.

Також показання цього свідка ОСОБА_13 узгоджуються із даними висновків: медико-криміналістичної експертизи речових доказів (одягу та взуття трупа ОСОБА_8 ) від 23 вересня 2013 року № 60, судової транспортно-трасологічної експертизи від 19 вересня 2013 року № 5-393/13, комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 27 грудня 2013 року № 168-5-563-13, якими підтверджується, що потерпілий стояв, або помалу рухався з мопедом.

При цьому суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_14 про несподівану появу у смузі руху автомобіля «Volkswagen Transporter» потерпілого, який перетинав дорогу, оскільки вони не узгоджуються у сукупності із дослідженими доказами, а саме висновками: судово-медичної експертизи від 23 вересня 2013 року № 552, медико-криміналістичної експертизи речових доказів (одягу та взуття трупа ОСОБА_8 ) від 23 вересня 2013 року № 60, комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 27 грудня 2013 року № 168-5-563-13.

Апеляційний суд дійшов до переконання, що вказані висновки експертів спростовують, як показання свідка ОСОБА_14 , так і версію сторони захисту про те, що потерпілий з`явився у смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 раптово в безпосередній близькості від нього, оскільки даними цих експертиз підтверджується, що потерпілий був обернений до автомобіля лівою половиною задньої поверхні тіла, а сліди на взутті свідчать про те, що удар прийшовся ззаду наперед дещо справа наліво.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов переконання про те, що ступінь алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 , який відповідав стану сильного алкогольного сп`яніння, фізично перешкоджала останньому швидко пересуватись та раптово вийти на проїжджу частину дороги, по якій рухався «Volkswagen Transporter», як про це стверджує сторона захисту.

Відхилив апеляційний суд і посилання сторони захисту, про те, що загибель ОСОБА_8 пов`язана саме з його протиправними діями, оскільки він знаходився на смузі руху автомобіля «Volkswagen Transporter».

Так, апеляційний суд пославшись на позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду, у постановах від 14 травня 2020 року, 26 травня 2020 року, 5 серпня 2020 року (справи № 668/2604/15-к; № 523/12810/15-к; № 753/10028/18), правильно вказав, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди водій зобов`язаний виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Те, що небезпеку для руху (а саме перехід проїзної частини поза пішохідним переходом, а також здійснення вибігу на проїзну частину поза пішохідним переходом) створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту ПДР.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що перебування пішохода на проїзній частині дороги не звільняло ОСОБА_6 від виконання вимог пункту 12.3 ПДР, яка є основною причиною ДТП і наслідками у виді смерті потерпілого.

Крім того Верховний Суд в контексті цієї справи, зважає на те, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сенс встановлення в ст. 6 Конвенції критерію «розумності» терміну судового провадження, у тому числі в кримінальних справах (провадженнях), полягає в тому, щоб гарантувати ухвалення судового рішення протягом розумного строку, указуючи тим самим межу стану невизначеності, в якому знаходиться та чи інша особа у зв`язку з розглядом її справи цивільно-правового характеру в суді або через висунуте їй кримінальне обвинувачення, що є вкрай важливим як для самої особи, так і з позиції категорії «правової визначеності».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у багатьох рішеннях констатував наявність системних проблем у правовій системі, які обумовлюють порушення статті 6 Конвенції в частині права на розгляд справи протягом розумного строку. Наприклад, у рішенні по справі «Павлюлинець проти України» (Pavlyulynets v. Ukraine) від 6 вересня 2005 р. ЄСПЛ указував на те, що неодноразові повернення справи на новий розгляд зазвичай свідчать про помилки, допущені судом нижчої інстанції, а тому можна вважати, що ухвалення кількох постанов про повернення справи на новий розгляд є свідченням істотної недосконалості судової системи. У рішенні по справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine) від 22 листопада 2005 р. ЄСПЛ вказав, що затримки в провадженні були обумовлені прийняттями судом першої інстанції двох рішень про повернення справи на додаткове розслідування, які були скасовані вищою судовою інстанцією.

Повертаючись до цього кримінального провадження Верховний Суд зважає на те, що у цій справі касаційний суд тричі скасовував рішення апеляційного суду, якими вирок місцевого суду залишався без змін, і призначав новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Головною підставою для скасування касаційним судом ухвал апеляційного суду були порушення вимог ст. 419 КПК, а саме не наведення судом другої інстанції належних, достатніх і переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги сторони захисту, які стосувались процесуальних порушень, допущених місцевим судом під час оцінки доказів.

Під час цього касаційного перегляду Суд, заважаючи на особливості касаційного розгляду, визначені в ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу дійшов до переконання, що апеляційний суд, визнавши висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину вмотивованими і обґрунтованими, відповідно до вимог статей 370, 419 КПК, в ухвалі від 03 листопада 2022 року навів достатні мотиви відхилення доказів, що свідчили на корить захисту та належним чином обґрунтував свої висновки, виконавши вказівки суду касаційної інстанції наведені у постановах від 29 вересня 2020 року і 28 жовтня 2021 року.

Підстав сумніватися в таких висновках апеляційного суду Верховний Суд не знаходить, а переконливих доводів які б спростовували ці висновки або ставили під сумнів законність та умотивованість рішення суду апеляційної інстанції захисник у касаційній скарзі не навів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На цих підставах Верховний Суд ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3