ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 157/1679/19

провадження № 51-4085 км 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції та захисника ОСОБА_6 на вирок Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000232, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ковель Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 липня 2021 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 1 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.

Цим же вироком ОСОБА_7 виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 194 КК України за недоведеністю вчинення зазначених кримінальних правопорушень.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Вироком Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч. 3 ст.187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України та призначення покарання скасовано і ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання: за ч. 3 ст.187 КК України - 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 2 ст. 289 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 1 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 20 травня 2019 року близько 04:00 год, діючи з корисливих мотивів та з метою заволодіння чужим майном, замаскувавшись накладною бородою та перукою, незаконно проник в будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де близько 07:00 год напав на ОСОБА_8 , застосувавши насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, зокрема: наніс один удар струмом електрошоковим пристроєм у ділянку грудної клітини, внаслідок якого потерпілий впав на підлогу. Після чого, погрожував ОСОБА_8 пістолетом із глушником марки «WALTHER», моделі «PPQ M2», калібру 9х19 Parabellum, спорядженим бойовими патронами марки «Парабеллум» 9х19 мм та примушував назвати кількість осіб, які знаходяться в будинку. В подальшому, почувши, що з другого поверху будинку на голосні крики потерпілого ідуть члени його сім`ї, ОСОБА_7 з метою втечі із місця вчинення злочину, діючи умисно, повторно, всупереч волі власника чи користувача, незаконно заволодів автомобілем марки «NISSAN NAVARA», д.н.з. « НОМЕР_1 », який належить товариству з обмеженою відповідальністю «ДОФ АРБО» та перебував у законному користуванні ОСОБА_8 . Проте в зв`язку з тим, що ворота двору були зачинені, залишив автомобіль та втік із місця події.

Також ОСОБА_7 , діючи умисно та незаконно, у невстановлені в ході проведення досудового розслідування час, місці та обставинах, в порушення Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576 та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року №622, незаконно придбав вогнепальну зброю та боєприпаси до неї, зокрема: пістолет із глушником марки «WALTHER», моделі «PPQ M2», калібру 9х19 Parabellum із заводським номером № НОМЕР_2 , 27 пістолетних патронів 9х19 мм Parabellum, які в подальшому, 20 травня 2019 року близько 07:00 год, перебуваючи на території домогосподарства ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , носив при собі та використовував під час вчинення вказаних злочинів.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він за невстановлених в ході проведення досудового розслідування часі, місці та обставинах, незаконно придбав саморобний вибуховий пристрій, що конструктивно складався із металевого корпусу, спорядженого вибуховою речовиною метальної дії - бездимним одноосновним порохом та засобом підриву уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2 або ж саморобним засобом ініціювання - накольним механізмом уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2 у поєднанні із втулкою сповільнювача, що відносився до бойових припасів, який зберігав та носив при собі, після чого приблизно о 01:00 год 08 травня 2019 року кинув його до подвір`я приватного домогосподарства ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті чого стався вибух саморобного вибухового пристрою, що призвело до умисного пошкодження майна ОСОБА_8 , зокрема бетонної плитки (бруківки), дверей гаража та цегляної основи (фундаменту) будинку.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого. Не погоджується з виправданням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 194 КК України. Вважає, що з огляду на наявні в справі дані про особу ОСОБА_7 призначене апеляційним судом покарання за кримінальні правопорушення, за які його засуджено, є занадто м`яким. Одночасно прокурор посилається на неправильне застосування положень ст. 59 КК України та безпідставне застосування конфіскації за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки ОСОБА_7 заволодів транспортним засобом з метою втечі з місця події не маючи корисливого мотиву.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 також просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого. Не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 . Вважає, що апеляційний суд під час апеляційного розгляду істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не задовольнив його клопотання про відкладення судового засідання перед судовими дебатами, а лише оголосив перерву на декілька хвилин.

Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення і просила її задовольнити та заперечила щодо касаційної скарги захисника.

Захисник ОСОБА_6 під час касаційного розгляду також підтримав подану ним касаційну скаргу і просив задовольнити. Вважав безпідставною касаційну скаргу прокурора і просив її залишити без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 під час касаційного розгляду просив задовольнити касаційну скаргу його захисника та вважав безпідставною касаційну скаргу прокурора, в зв`язку з чим просив відмовити в її задоволенні.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.

Розглядаючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а доводи щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, крім іншого, є посилання в касаційних скаргах, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, ретельно перевіривши в порядку апеляційної процедури вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами сторони обвинувачення та сторони захисту, встановив, що суд першої інстанції ухвалив вирок щодо ОСОБА_7 з істотними порушенням вимог кримінального процесуального закону. Засуджуючи останнього за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст.187, ч. 2 ст. 289 КК України суд не виклав формулювання обвинувачення за кожним із злочинів, визнаного доведеним, із зазначенням дати та часу, місця та способу вчинення злочинів, наслідків кримінальних правопорушень та таким чином ухвалив вирок, який не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України. В зв`язку з цим під час апеляційного розгляду, який було здійснено у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, повторно безпосередньо дослідивши докази, апеляційний суд встановив фактичні обставини вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України та свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні зробив на підставі досліджених безпосередньо під час судового розгляду доказів і в основу обвинувального вироку поклав: показання самого ОСОБА_7 , показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , надавши їм відповідну та об`єктивну оцінку. Проаналізувавши та дослідивши дані протоколів огляду місця події від 20 травня 2019 року, протоколів проведення слідчого експерименту від 20 травня 2019 року, від 21 травня 2019 року, від 02 серпня 2019 року та доданої до нього ілюстрованої фототаблиці, протоколу огляду предметів від 12 серпня 2019 року, протоколу огляду предметів від 13 серпня 2019 року, висновків судово-медичної експертизи № 26 від 23 травня 2019 року, судових трасологічних експертиз №218 від 31 травня 2019 року та №216 від 06 червня 2019 року, судової балістичної експертизи №125 від 31 травня 2019 року, дані витягу з ЄРДР від 22 травня 2019 року, рапорту працівників поліції, зареєстрованого ЄО за №1943 від 21 травня 2019 року суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, та із застосуванням такого насильства, поєднаним із проникненням у житло, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст.187 КК України; у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 289 КК України; а також у придбанні, носінні, зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу (за епізодом 20 травня 2019 року), тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 263 КК України.

Водночас, за результатом апеляційного розгляду суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що причетність ОСОБА_7 до скоєних кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 194 КК України за епізодами від 08 травня 2019 року «поза розумним сумнівом» не підтвердилась, а тому прийшов до переконання про необхідність виправдання його у вчиненні цих злочинів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено належними і достатніми доказами, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим. Тому оскаржуваний вирок суду першої інстанції у частині виправдання ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції залишив без зміни як такий, що відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а відповідні мотиви такого рішення - обґрунтованими. З виправданням ОСОБА_7 у обвинуваченні про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 194 КК України погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим доводи касаційної скарги прокурора в цій частині визнає безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі статтею 12 КК України, віднесені до тяжких, а злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК України - до особливо тяжких, а також обставини їх вчинення, дані про особу винного, який визнав свою вину у скоєному, вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем проживання, а також позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання засудженому. Визнав обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.

Зважаючи на наведене, а також приймаючи до уваги обставини вчинених кримінальних правопорушень, апеляційний суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , як це зробив суд першої інстанції, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України. З призначеним ОСОБА_7 апеляційним судом покаранням за інкримінованими йому злочинами погоджується також і колегія суддів в зв`язку з чим посилання в касаційній скарзі прокурора про його м`якість та в касаційній скарзі захисника про його суворість вважає безпідставними. Всі наведені в касаційних скаргах дані про особу засудженого та обставини, які пом`якшують покарання, були враховані судом при призначенні покарання засудженому в межах санкцій закону України про кримінальну відповідальність, за якими ОСОБА_7 засуджено та не є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість виправлення останнього із пом`якшеним чи з більш суворим покаранням.

Водночас, колегія суддів вважає слушними посилання в касаційній скарзі прокурора на безпідставне застосування конфіскації при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки як встановлено апеляційним судом, останній заволодів транспортним засобом з метою втечі з місця події не маючи, при цьому, корисливого мотиву. Тому вирок апеляційного суду в цій частині підлягає зміні, а касаційна скарга прокурора частковому задоволенню.

Отже, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, апеляційний суд зробив дослідивши усі надані стороною обвинувачення докази, надавши кожному з них належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що під час апеляційного розгляду було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не задоволено його клопотання про відкладення судового засідання перед судовими дебатами, а лише оголошено перерву на декілька хвилин, то вони є безпідставними та жодним чином не вплинули на законність прийнятого судом рішення.

Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду в апеляційному суді, як про це ставлять питання захисник та прокурор в касаційних скаргах, колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 289 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.

В решті вирок апеляційного суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3