Справа №592/5950/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/184/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2021 року, якою відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , в яких апелянти просять ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2021 року скасувати, як незаконну.

Додатково в поданій апеляційній скарзі ОСОБА_8 просив розглянути питання його звільнення від подальшого відбуття покарання.

Захисник ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі додатково просить постановити нову ухвалу про відмову у застосуванні таких заходів до ОСОБА_8 та закрити провадження.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2021 року відносно ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Постановлено запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання ухвали суду законної сили не обирати.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Зі змісту проданої особою, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 апеляційної скарги вбачається, що останній посилається на упереджене ставлення до нього зі сторони обвинувачення, на фальсифікацію результатів слідчих дій, що його звинувачують у вчиненні тих злочинів, які він не скоював, про що неодноразово повідомляв під час досудових розслідувань кримінальних проваджень, які відносно нього розглядаються, однак на такі його пояснення уваги слідчі не звертали.

Апелянт наголошує на тому, що підстави для застосування до нього примусових заходів медичного характеру відсутні, а його обвинувачення є помилковими.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 посилається на те, що у процесі розгляду даного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, була призначена судово-психіатрична експертиза, за висновком якої на час вчинення інкримінованого злочину у останнього страждав та страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми і не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом він потребує примусових заходів медичного характеру з рекомендацією госпіталізації до психлікарні з посиленим наглядом, у зв`язку з чим, за клопотанням прокурора, суд змінив порядок розгляду справи та розглядав справу за правилами глави 39 КПК України.

Оскаржуваною ухвалою до ОСОБА_8 були застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, при цьому, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, який, на думку захисника, є безпідставним, оскільки належних та достовірних доказів того, що крадіжка майна потерпілої з проникненням у житло були скоєні саме ОСОБА_8 , ні на слідстві, ні в суді добуто не було.

Апелянт вказує, що докази, які були враховані судом, є протирічними, грунтуються тільки на показах свідка ОСОБА_9 , який на час судового розгляду справи помер та його покази, дані на слідстві, не були перевірені судом, при цьому, ОСОБА_8 заперечував щодо показів вказаного свідка, але одночасний допит між ними проведений не був.

Крім того, суд зазначив, що вина у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 12 березня 2018 року, однак, ОСОБА_8 пояснив, що цю слідчу дію він виконував під примусом робітників поліції, які застосовували до нього недозволені методи ведення слідства. Ці його пояснення підтверджуються ухвалою Зарічного районного суду м. Суми про задоволення скарги та повідомленням Сумської обласної прокуратури про внесення в ЄРДР за №0000083 повідомлення про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Крім того, захисник зазначає, що показами потерпілої ОСОБА_10 , які також були враховані судом, ніяким чином не підтверджують факту скоєння злочину саме ОСОБА_8 , а тільки підтверджують взагалі скоєння крадіжки, а допитаний в якості свідка ОСОБА_11 також не підтвердив факту скоєння злочину саме ОСОБА_8 , при цьому, останній стверджував, що в той час, коли була скоєна крадіжка у потерпілої, він перебував на роботі у ОСОБА_11 і такі його пояснення не спростовані.

За таких обставин, на думку захисника, ОСОБА_8 не може бути визнаний таким, що заподіяв суспільно-небезпечне діяння та, відповідно, не може бути підданий примусовим заходам.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Згідно ухвали суду, 31 січня 2018 року в період часу з 15 год. 10 хв. до 15 год. 15 хв. ОСОБА_8 шляхом вільного доступу проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав сумку, грошові кошти в сумі 200 грн. і мобільний телефон «Samsung S 7262», що належать ОСОБА_10 , та, в подальшому, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Такими діями ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, тобто крадіжку, поєднану з проникненням у житло, вчинену повторно, перебуваючи в стані неосудності.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 був повідомлений завчасно у передбачений законом спосіб, а саме, шляхом направлення на відому суду адресу виклику у призначене судове засідання, в яке останній не з`явився, причини неявки суду не повідомив, а направлене йому рекомендоване повідомлення повернулося не врученим з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Захисник ОСОБА_7 , яка приймає участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, не вбачала підстав для відкладення апеляційного розгляду на іншу дату у зв`язку з неявкою її підзахисного ОСОБА_8 та вважала за можливе здійснити розгляд справи за його відсутності.

Щодо здійснення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_8 не заперечувала і прокурор.

З врахуванням такої думки прокурора та захисника особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 , а також тих обставин, що в апеляційних скаргах не ставиться питання про погіршення його становища, наявні підстави для проведення апеляційного розгляду за відсутності останнього.

А тому, заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, захисника ОСОБА_7 , яка підтримала подані апеляційні скарги та просила їх задовольнити, прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_8 , а подану захисником ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала частково та вважала, що ухвала суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і є підстави для направлення справи на новий судовий розгляд, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не дотримався вказаних вимог закону.

Так, відповідно до ч. 1-3 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

При цьому, ст. 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюється лише щодо осудної особи. До такої позиції прийшов Верховний Суд у справі № 206/5483/18 від 12 березня 2020 року.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що при розгляді клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_8 , суд врахував, що у даному кримінальному провадженні за обвинуваченням останнього у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, було призначено стаціонарну судово психіатричну експертизу, за висновком №5 від 21 січня 2021 року якої, на момент скоєння правопорушення ОСОБА_8 страждав хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії параноїдної, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, і на даний час останній, також, страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії параноїдної, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Як підсумок, у вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_8 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Підтримавши вказане клопотання, прокурор вважав, що в справі достатньо доказів вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, які він вчинив в стані неосудності, та до нього необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Разом з тим, як вбачається з журналів судових засідань, протягом всього судового розгляду ОСОБА_8 свою причетність до крадіжки майна ОСОБА_10 не визнавав, категорично заперечуючи свою причетність. Також вказував про застосування до нього працівниками поліції недозволених методів слідства, зокрема під час проведення слідчого експерименту від 12 березня 2018 року.

Стосовно заяви ОСОБА_8 про недозволені методи слідства під час слідчого експерименту, то за цим фактом в ЄРДР за №0000083 були внесені відомості про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

При цьому, як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, при встановленні винуватості ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, обмежився лише зазначенням того, що це в повному обсязі підтверджуються зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: протоколом допиту свідка ОСОБА_9 , який під час досудового розслідування підтвердив факт придбання наприкінці січня 2018 року у ОСОБА_8 мобільного телефону «Samsung»; протоколом проведення слідчого експерименту від 12 березня 2018 року за участю ОСОБА_8 , який під час досудового розслідування розповів та показав, як він скоїв суспільно небезпечне діяння, показами потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , наданими в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення, та визнаючи винною особу у вчиненні суспільно небезпечного діяння не дав належної оцінки показанням ОСОБА_8 , який заперечував щодо крадіжки майна, та вказував свою версію придбання ним певних речей.

Також, на що звертає увагу колегія суддів, це наявність кримінального провадження №0000083 за заявою ОСОБА_8 щодо застосування до нього тиску з боку працівників поліції при проведенні слідчих дій, зокрема слідчого експерименту, однак суд першої інстанції на вказану обставину також увагу не звернув і поклав в основу свого рішення цей слідчий експеримент, не мотивувавши чому він визнає його належним і допустимим доказом.

Крім того, колегія суддів визнає слушними і доводи захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, про те, що показами потерпілої ОСОБА_10 , ніяким чином не підтверджують факту скоєння злочину саме ОСОБА_8 , а лише підтверджує факт крадіжки, а допитаний в якості свідка ОСОБА_11 з приводу вказаних обставин також нічого не підтвердив.

За наявності вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що належної оцінки зібраним у справі доказам, які стали підставою для визнання вчинення саме ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, надано не було і суд взагалі не вмотивував своє рішення в цій частині.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує і практику ЄСПЛ, у рішеннях якого («Серявін та інші проти України», «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та інших) склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення, згідно усталеної практики ЄСПЛ, полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Отже, ухвалення судового рішення, яке не відповідає умовам мотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків, як для учасників справи, так і для суду, який прийняв таке рішення. Зокрема, для учасників справи постановлення немотивованого (не достатньо мотивованого) рішення означає, що доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що у свою чергу, може призвести до прийняття неправосудного рішення, а у перспективі до свавілля судової влади.

Оскільки при прийнятті оскаржуваної ухвали вимоги щодо вмотивованості та обґрунтованості судового рішення судом першої інстанції взагалі дотримано не було, вважати оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою у колегії суддів підстави відсутні, і у даному випадку, при прийнятті судового рішення, судом було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування такого рішення, на задоволення в цій частині апеляційних вимог.

Разом з тим, за встановлених під час апеляційного розгляду обставин, за яких оскаржуване рішення підлягає безумовному скасуванню, обґрунтованість інших доводів апелянтів колегією суддів не перевіряється.

При цьому, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

У зв`язку з тим, що допущені судом першої інстанції помилки апеляційний суд, в межах свої повноважень, виправити не може, колегія суддів вважає, що після скасування оскаржуваної ухвали, наявні підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, та часткового задоволення апеляційних вимог ОСОБА_8 та його захисника.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру з суворим дотриманням норм КПК України та за результатом такого розгляду постановити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,412,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги особи, стосовно якої застосовані примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2021 року, якою відносно ОСОБА_8 , за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом, скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а дане кримінальне провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4