Справа №591/1174/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1015/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/1174/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 10.04.2023 про обрання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу суду, оскільки тримання під вартою порушує конституційний принцип щодо обов`язкового виконання судового рішення і його невід`ємне право на свободу, вирок суду має вищу юридичну силу, ніж ухвала слідчого судді, з серпня 2021 року відносно нього не було обрано жодного запобіжного заходу і кримінальним процесуальним законом не передбачено обрання запобіжного заходу до особи, яка перебуває у місцях позбавлення волі за відсутності взаємозв`язку між кримінальними провадженнями;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати ухвалу суду та обрати ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки стороною обвинувачення не було наведено доказів, які свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, підстави застосування запобіжного заходу ґрунтуються виключно на припущеннях сторони обвинувачення. ОСОБА_10 з червня 2019 року перебуває під вартою і у серпні 2021 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_10 на час розгляду справи залишений в СІЗО, у якому ОСОБА_10 знаходиться вже майже 4 роки. Строк відбуття покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2020 закінчується 18.04.2023, а стороною обвинувачення не надано доказів вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 187 КК. У кримінальному провадженні проведені всі слідчі дії, спрямовані на збирання доказів, докази перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення, що виключає ризик впливу ОСОБА_10 на результати розгляду справи судом;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_13 просить скасувати ухвалу суду та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки наведені прокурором ризики не наведені і базуються на припущеннях, досудове розслідування вже завершено, всі можливі слідчі дії проведені і всі можливі докази перебувають у розпорядженні прокурора.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 187 КК, ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК, розгляд якого по суті не завершений, тому в судовому засіданні прокурором було подане клопотання про застосування відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у зв`язку з наявними ризиками, передбаченими п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10.04.2023 до обвинувачених були застосовані запобіжні заходи у виді тримання під вартою до 08.06.2023: до ОСОБА_9 із визначенням розміру застави 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1342000 грн; до обвинуваченого ОСОБА_10 без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що у кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, які стали підставою для обрання і продовження раніше ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжують існувати, і інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані.

Будучи належним чином повідомленими про час, день і місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, будь-яких клопотань про розгляд апеляційної скарги від них не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження без участі сторін, що узгоджується із ч. 4 ст. 422-1 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинуваченого та захисників задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ст. 177 цього Кодексу підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років, оскільки санкція ч. 3 ст. 190 КК встановлює покарання до 8 років позбавлення волі, а санкція ч. 3 ст. 187 КК до 12 років позбавлення волі; ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, тому існують реальні ризики того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть переховуватися від суду з метою уникнути відповідальності за правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються, незаконно впливати на потерпілого та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, і застосування до них більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання визначеним в ухвалі суду ризикам.

Оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 згідно ч. 2 ст. 42 КПК мають у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого (обвинувальний акт щодо них переданий до суду) і обґрунтованість вказаного вище пред`явленого обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність цього обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення чи судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності (чи відсутності) передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Зокрема, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо), а ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Так, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, тобто «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (справа ЄСПЛ «Ілійков проти Болгарії», № 33977/96, від 26.07.2001).

Вирішуючи питання про обґрунтованість обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, а згідно положень ст. 5 Конвенції та судової практики ЄСПЛ обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою; суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Існує та не зменшився і ризик впливу на потерпілих та свідків, оскільки строк відбуття покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2020 (три роки позбавлення волі) закінчується 18.04.2023, а тому останні після звільнення із СІЗО через відбуття призначеного їм покарання, знаючи про місце проживання потерпілих, які є особами похилого віку, а також свідків, перебуваючи на свободі, зможуть незаконно впливати на них з метою схилення їх до дачі свідчень на свою користь.

Ризик вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 іншого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ніде не працюють, не мають постійного джерела прибутку, а отже і не мають засобів до існування, на протязі тривалого часу вчиняли ряд злочинів із корисливих спонукань відносно осіб похилого віку, що свідчить про їх небажання заробляти на життя законним шляхом, тому перебуваючи на свободі вони зможуть продовжити свою злочинну діяльність і вчиняти нові злочини.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 про те, що стороною обвинувачення не надано до суду доказів вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 187 КК, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки колегія суддів позбавлена можливості вирішувати наперед питання винуватості чи, навпаки, невинуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм правопорушень, правильності складання обвинувального акта, відповідності викладених у ньому даних фактичним обставинам кримінального провадження тощо.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_15 щодо істотних порушень вимог КПК і тривалого знаходження обвинувачених під вартою є необґрунтованими, оскільки судом належним чином було перевірено та досліджено клопотання прокурора, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 утримувалися під вартою з 10.06.2019 до 20.04.2020 у іншому кримінальному провадженні, у якій вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2020 ОСОБА_9 і ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і їм призначене покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, а тому підстав для зміни запобіжного заходу колегія суддів не вбачає, так як ОСОБА_9 і ОСОБА_10 знову органом досудового розслідування обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого злочину, внаслідок чого інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти існуючим ризикам, передбачених ст. 177 КПК.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Зважаючи на наявність ризиків переховування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 10.04.2023 відносно ОСОБА_16 та ОСОБА_17 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4