УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2023 року м. Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваної ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши клопотання прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеса, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, розлучену, має дитину 17 років, раніше не судиму, офіційно не працює, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді надійшло клопотання відділу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному проваджені внесеного до ЄРДР за № 0000422 від 02.09.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна, окрім іншого належать будинки, споруди.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно зі ст.ст. 316, 317, 326 Цивільного кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ст.ст. 2, 9, 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 6, 7, 8, 9, 10 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

До повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ; здійснення інших повноважень, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком.

Державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв за умови оплати послуг за державну реєстрацію прав у повному обсязі та встановлення особи заявника, а також у разі, коли заява подається щодо земельної ділянки, - за умови наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про таку земельну ділянку.

Під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа встановлює особу заявника.

З оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим частини першої цієї статті, поданих для проведення реєстраційних дій, виготовляються електронні копії шляхом сканування, що долучаються до заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав.

Одним з державних реєстраторів на території Одеської області був ОСОБА_6 , який у 2019 році здійснював державну реєстрацію в комунальному підприємстві «Агенція реєстраційних послуг».

Законодавством України, водночас, передбачений порядок відчуження, передачі майнових об`єктів, що належать до сфери управління Міноборони.

Зокрема, згідно з пп. 96, 97 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» Міноборони відповідно до покладених на нього завдань:

- подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження майнових об`єктів, які відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міноборони, а також щодо передачі в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, які належать до сфери управління Міноборони, його структурних підрозділів;

- здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Відповідно до п. 5.3. наказу Міністерства оборони від 03.07.2013 № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» до складу фондів військових містечок входять , окрім іншого будівлі та споруди, що перебувають у державній власності і знаходяться на балансі військових частин та квартирно-експлуатаційних органів.

Згідно з обліковими даними КЕВ м. Одеса на території військового містечка № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (47А), загальною площею 14,4 га, розташовані об`єкти нерухомого військового майна (40 будівель і споруд, елементи благоустрою, технічні майданчики, інше майно загальною площею 15 155 м2), яке перебуває на балансі та на обліку КЕВ м. Одеса і передане в експлуатацію (користування) військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 08.11.2019, військове містечко № НОМЕР_1 з розташованими на останньому об`єктами нерухомого майна, а саме будівель за генпланом АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_30 , АДРЕСА_31 , 146. АДРЕСА_32 , АДРЕСА_33 , 150. АДРЕСА_34 , АДРЕСА_35 , АДРЕСА_36 , 157, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 належить державі в особі Міністерства оборони України, як суб`єкту управління, який здійснює управління майном та знаходиться на балансі КЕВ м. Одеса.

Водночас, ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 31.10.2019, при невстановлених обставинах, підшукала завідомо підроблене свідоцтво про право власності від 17.11.2011 № НОМЕР_3 на нежитлові будівлі та споруди, за адресою: АДРЕСА_2 , та завідомо підроблений Технічний паспорт на нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2 , загальною площею 13 350,70 м2, виготовлений на замовлення ОСОБА_4 , датований 10.08.2011, в яких містились недостовірні відомості про право власності на нежитлові будівлі та споруди, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 13 350,70 м2 за ОСОБА_4

У ОСОБА_4 , яка достовірно знала про відсутність у її власності нежитлових будівель загальною площею 13 350,70 м2 за адресою: АДРЕСА_2 , напередодні 31.10.2019, більш точний час досудовим розслідуванням встановити не вдалось за можливе, виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном нежитловими будівлями та спорудами військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (належать державі в особі Міністерства оборони України та перебувають на обліку КЕВ м. Одеса), шляхом обману (шахрайство) в особливо великих розмірах та використання завідомо підроблених документів, а саме вищезазначених підроблених Свідоцтва про право власності від 17.11.2011 № НОМЕР_3 на нежитлові будівлі та споруди, за адресою: АДРЕСА_2 (далі Свідоцтво) та Технічного паспорту від 10.08.2011 на нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2 (далі Технічний паспорт).

З метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно, 31.10.2019, звернулась до державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_37 , з метою здійснення державної реєстрації нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_2 на своє ім`я.

Усвідомлюючи, що для державної реєстрації об`єктів нерухомості їй необхідно пред`явити державному реєстратору документи, які підтверджують право власності, ОСОБА_4 , діючи умисно, розуміючи протиправність та негативні наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, реалізовуючи свій протиправний умисел направлений на заволодіння чужим майном, достовірно знаючи, що Свідоцтво та Технічний паспорт є підробленими, надала державному реєстратору ОСОБА_6 вищевказані підроблені документи, що містять недостовірні дані про право власності на нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2 , чим вчинила шахрайство, ввела останнього в оману та використала завідомо підроблені документи.

В свою чергу, ОСОБА_6 , будучи введеним ОСОБА_4 в оману та будучи не обізнаним із її злочинним умислом спрямованим на заволодіння державним майном, на підставі зазначених підроблених документів наданих ОСОБА_4 , 31.10.2019 близько 13 год. 43 хв. вніс відповідні відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна загальною площею 13 350,70 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , про право приватної власності за ОСОБА_4 .

Таким чином, з моменту внесення державним реєстратором відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна загальною площею 13 350,70 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , про право власності за ОСОБА_4 , остання отримала права володіння, користування та розпоряджання вищевказаним незаконно набутим майном.

Своїми незаконними діями ОСОБА_4 спричинила державі, в особі Міністерства оборони України, майнову шкоду у виді вибуття з володіння держави нежитлових будівель військового містечка № НОМЕР_1 загальною площею 13 350,70 м2 на суму 8 994 993,0 грн.

28.02.2023 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Підозрювана та захисник проти задоволення клопотання заперечували, зважаючи на його необґрунтованість, у зв`язку з чим просили застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідившиклопотання та додані до Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст.199 КПК України,у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті.

Згідно з визначеним Європейським судом прав людини поняття, обґрунтована підозра - це добровільне припущення про вчинення особою певного діяння, ґрунтується на об`єктивних відомостях, які можна перевірити у судовому розгляді та які спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Підозра, виходячи з постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24.11.2016р. № 5 - 328 кс 16, є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення.

У відповідності до норм КПК України, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме питань пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи не винною у вчиненні злочину.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, 28.02.2023 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України.

28.02.2023 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України.

03.03.2023 слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси, ОСОБА_1 винесено ухвалу про задоволення клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_8 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваної

ОСОБА_4 та визначено розмір застави у сумі 5 368 000 гривень.

Після цього, 03.04.2023 в Одеському апеляційному судді було розглянуто апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах підозрюваної ОСОБА_4 в ході розгляду якої скарга була частково задоволена у частині зменшення залогу до 805 200 гривень, в іншій частині відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27.05.2023 року.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26.08.2023 року.

Зважаючи на дані, які містяться в наданих слідчому судді матеріалах, а також приймаючи до уваги п.175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.07.2011 року, згідно якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, слідчий суддя вважає доведеним у судовому засіданні прокурором наявність обґрунтованої підозри за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України.

Враховуючи обґрунтованість підозри за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України, з огляду на тяжкість можливого покарання, у випадку подальшого визнання підозрюваного винним у його вчиненні, слідчий суддя приходить до переконання що ризики, які існували на момент застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати, а саме ризики у вигляді можливого переховування від органів досудового розслідування та суду та незаконного впливу на свідків.

Таким чином, викладене свідчить про наявність обставин, передбачених ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що встановлені ризики не зникли та продовжують існувати, а в рамках кримінального провадження необхідно провести ряд слідчих та процесуальних дій, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого про продовження підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні ризиків та обставин, а також обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного в судовому засіданні встановлено не було.

Вважаю, що строку до 16 вересня 2023 року буде достатньо для проведення підготовчого судового розгляду щодо ОСОБА_4 .

Таким чином, керуючись ст.ст.177, 178, 183, 193, 196, 197, 199, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 задовольнити частково.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого на умовах, що визначені ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 року до 16 вересня 2023 року включно.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1