Справа № 638/7906/23
Провадження №1-кп/638/1484/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорки ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали кримінального провадження № 0001472 від 22 червня 2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, не одруженого, з повною середньою освітою, незакінченою вищою освітою, не працевлаштованого, утриманців не має, зареєстрований та фактично мешкає за адресою АДРЕСА_1 , інвалідності, хронічні захворювання спростовує, неодноразово засудженого останнє вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 червня 2023 року за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України до п`яти років шести місяців позбавлення волі ( вирок не набрав законної сили), у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,-

встановив:

21.06.2023 приблизно о 18:20 год. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 перебували у приміщенні ПП «Гуд Тайм» за адресою: м. Харків, пр. Перемоги, буд. 50, де ОСОБА_5 передав працівнику закладу свій мобільний телефон марки «РОСО», моделі «F3, чорного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який останній підключив до зарядного пристрою біля каси. Після чого, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 чекали замовлення.

Пізніше, приблизно о 18:30, ОСОБА_4 підійшов до каси для отримання замовлення та в цей час в нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, поширеного на території України, будучи обізнаним про Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про Затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно та повторно, разом із замовленням забрав мобільний телефон потерпілого та діючи таємно від оточуючих, поклав його до своєї кишені.

Після чого ОСОБА_4 , покинув місце вчинення злочину та розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на суму 12890 гривень 55 копійок.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення у межах висунутого обвинувачення, погодившись з юридичною оцінкою інкримінованого йому діяння та пояснив про обставини викладені вище, які стали підставою для пред`явлення останньому обвинувачення, за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України. Розкаявся у скоєнні злочину, та пояснив, що він разом з ОСОБА_5 раніше були знайомі і 21 червня 2023 року вони разом пішли випити пива та з`їсти піци. В той день вони прийшли до ПП « ГудТайм», де замовили піцу, поки чекали на її приготування вийшли надвір та курили, потім ОСОБА_5 сів на лавку та заснув. Обвинувачений пішов до каси, забрав замовлення, телефон та зарядний пристрій. У подальшому увечері того ж дня біля станції метро Перемога продав вказаний телефон раніше малознайомому хлопця, отримав тисячу гривень. Кошти витратив на власні потреби. Розумів, що вчинив неправильно, розкаявся у скоєному.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Потерпілий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, повідомив, що не має бажання бути присутнім у судовому засідання, позовні вимоги заявлені. Просив справу розглядати за його відсутності, задовольнити позов.

Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються, при цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження справи, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена під час судового розгляду та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів".

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 офіційно не працюючий, раніше неодноразово судимий, судимість не знята, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, утриманців не має, інвалідності спростовує, хронічні захворювання зі слів має.

Відповідно до ст. 12 КК України обвинувачений вчинив тяжкий злочин.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає розкаяння у скоєнні злочину, обставин які обтяжують покарання суд не встановив.

ОСОБА_4 засуджений вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 червня 2023 року за ч.2,4 ст. 185 КК України до п`яти років шести місяців позбавлення волі. Станом на 28 серпня 2023 року вирок не набрав законної сили, оскаржений, засідання апеляційної інстанції з розгляду вказаного вироку призначено н 19 жовтня 2023 року.

Вказане кримінальне правопорушення за ч.4 ст. 185 КК України ОСОБА_4 вчинив після ухвалення вказаного вище вироку.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачено подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім того, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Тому ці обставини у сукупності свідчать про те, що призначення судом обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.75 КК України є несправедливим, немотивованим і занадто м`яким та таким, що не буде сприяти виправленню обвинуваченого.

Відповідно до положень ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На підставі викладеного, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, що відповідатиме ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Судові витрати необхідно стягнути з ОСОБА_4 .

Крім цього, обвинуваченому у кримінальному провадженні під час досудового слідства та на стадії судового розгляду запобіжний захід обирався у вигляді тримання під вартою. У судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу - тримання під вартою на стадії судового розгляду, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання ним вироку суду. При вирішенні даного питання суд враховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, та з метою забезпечення виконання судового рішення вважає за необхідне запобіжний захід обраний у відношенні засудженого ОСОБА_4 відповідно до ухвали від 11 липня 2023 року Дзержинського районного суду міста Харкова, залишити без змін - тримання під вартою в Державній установі « Харківський слідчий ізолятор ».

Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вважає за необхідне строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 з 11 липня 2023 року.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370-371, 373-376 КПК України, суд, -

ухвалив:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді шести років позбавлення волі з відбуттям покарання в кримінально - виконавчій установі закритого типу.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обраховувати з 11 липня 2023 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний у відношенні засудженого ОСОБА_4 залишити без змін - тримання під вартою в Державній установі « Харківський слідчий ізолятор ».

Позовні вимоги не заявлені.

Речові докази- мобільний телефон « РОСО» чорного кольору, захисний чохол прозорого кольору, вважати повернутим потерпілому ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави суму судових витрат на проведення судових експертиз по вказаному кримінальному провадженню у сумі 716,94 гривень.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурорці негайно вручити копію вироку.

Суддя ОСОБА_1