Номер провадження: 11-кп/813/1530/23
Справа № 508/431/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Миколаївського районного суду Одеської областівід 21.04.2023 у об`єднаних кримінальних провадженнях №0000021, внесеного до ЄРДР 29.01.2018, №0000030, внесеного до ЄРДР 13.02.2018, №0000082, внесеного до ЄРДР 02.05.2018, №0000203, внесеного до ЄРДР 26.10.2018, №0000272, внесеного до ЄРДР 15.06.2021, №0000093, внесеного до ЄРДР 13.02.2023 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Затока, Білгород-Дністровського району, Одеської області, українки, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючої, не одруженої, невійськовозобов`язаної, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 05.12.2017 Миколаївським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 150 годин громадських робіт;

- 30.11. 2020 Миколаївським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 03 (три) роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнена з випробуванням з іспитовим строком два роки,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України та призначено покарання за:

- ч. 2 ст. 389 КК України у виді 1 рік 6 місяців обмеження волі;

- ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання у виді 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 30.11.2020, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, вважати ОСОБА_8 засудженою до покарання у виді 3 роки 6 місяців.

- ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі;

-ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попередніми вироками, а саме: за вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, та покарання, призначене із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Миколаївського районного суду Одеської області від 30.11.2020, визначивши ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 (п`ять) років 2 (два) місяці позбавлення волі.

Обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більше ніж до 19.06.2023 року, взявши її під варту із зали суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з часу взяття під варту.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винною у тому, що вона будучи засудженою за вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 за ч. 1 ст. 185 КК України до 150 годин громадських робіт, який набрав законної сили 05.01.2018 року.

10.01.2018 року інспектором Миколаївського районного сектору пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України повідомлено ОСОБА_8 , про порядок та умови відбування покарання, а також попереджено, що у разі ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт вона може бути притягнена до кримінальної відповідальності, про що ОСОБА_8 було надано письмову підписку.

У подальшому ОСОБА_8 направлено до Олексіївської сільської ради Миколаївського району Одеської області, де згідно розпорядження №1 від 11.01.2018 Олексіївської сільської ради Миколаївського району Одеської області вона була прийнята для відбування покарання, призначеного судом, пройшовши інструктаж з техніки безпеки та згідно складеного графіку від 11.01.2018, приступила до громадських робіт 11.01.2018 року.

Умисно не виконуючи в повному обсязі обов`язки, які були покладені на неї судом у виді виконання громадських робіт, не маючи на те поважних причин, не прибула на відбування громадських робіт 16 січня 2018 року, 17 січня 2018 року, 18 січня 2018 року, 19 січня 2018 року, 22 січня 2018 року, 23 січня 2018 року про, що інспектором Миколаївського районного сектору пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_8 18 січня 2018 року, 22 січня 2018 року, 25 січня 2018 року було застосоване застереження у виді письмового попередження.

ОСОБА_8 порушила обов`язки, порядок і умови відбування призначеного їй покарання відповідно до вироку Миколаївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року та ухилилася від відбування покарання у виді громадських робіт.

Судом також встановлено, що вирок Миколаївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року ОСОБА_8 виконано частково - 12 годин громадських робіт (11.01.2018 4 години, 12.01.2018 4 години, 15.01.2018 4 години). (епізод №1)

08.02.2018 року приблизно о 19.00 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_8 перебувала в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_9 , з якою спільно дивилися телевізор.

Під час спільного перегляду телевізора ОСОБА_9 заснула, і у ОСОБА_8 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого, ОСОБА_8 діючи умисно, повторно з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_9 спить, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на викрадення чужого майна для особистої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з кімнати де вона з ОСОБА_9 дивилися телевізор, а саме з карману зимової куртки ОСОБА_9 , таємно викрала грошові кошти в сумі 600 грн., які належать ОСОБА_9 .

ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 600 гривень 00 копійок. (епізод №2)

30.04.2018 року приблизно о 21:30 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_8 прийшла до свого знайомого ОСОБА_10 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де в його будинку вживали спиртні напої. Після вживання спиртних напоїв ОСОБА_10 заснув, і у ОСОБА_8 приблизно о 03:30 год. (більш точний час не встановлено) 01.05.2018 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого ОСОБА_8 з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_10 спить, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно з кімнати де ОСОБА_10 відпочивав, таємно викрала мобільний телефон марки «Нокія 216», чорного кольору, б/в, вартістю 600 грн. 00 коп., флеш карту марки «Kingston», ємкістю 8 гігабайт, б/в, вартістю 100,00 грн., які належать ОСОБА_10 .

ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 700 гривень 00 копійок. (епізод №3)

21.10.2018 року приблизно о 17:00 год. ОСОБА_8 прийшла до свого знайомого ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де в його будинку вживали спиртні напої. Після вживання спиртних напоїв ОСОБА_11 заснув, а у ОСОБА_8 приблизно о 07:00 год. (більш точний час не встановлено) 22.10.2018 року, виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого ОСОБА_8 з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_11 спить, умисно, реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна для особистої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно з кімнати де ОСОБА_11 спав, таємно викрала мобільний телефон марки «Самсунг Х630», чорного кольору, б/в, вартістю 360,00 грн., який належить ОСОБА_11 .

ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 360 гривень 00 копійок. (епізод №4)

12.06.2021 приблизно о 18:00 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_8 , будучи раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, судимість у якої не знята та не погашена, з дозволу ОСОБА_12 , зайшла на територію домоволодіння (подвір`я), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить останній.

У подальшому, ОСОБА_8 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, зайшла через незачинені вхідні двері до будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що ОСОБА_12 знаходилася на городі вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 будучи впевненою, що за її діями ніхто не спостерігає та викрити злочинні дії ніхто не може, перебуваючи в вітальні вказаного будинку, діючи з прямим умислом, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, таємно викрала грошові кошти на загальну суму 600 грн, які перебували у жіночому гаманці, чорного кольору, який знаходився в жіночій сумці, котрі належать ОСОБА_12 .

У подальшому, ОСОБА_8 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 600,00 гривень. (епізод № 5)

Крім того, ОСОБА_8 будучи раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, судимість у якої не знята та не погашена, під час дії на території України воєнного стану, 12 лютого 2023 року близько 16.00 (більш точний час не встановлено), маючи намір заволодіти чужим майном, прибула до домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_5 , який належить ОСОБА_13 .

Реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, ОСОБА_8 незаконно проникла на огороджену територію подвір`я вказаного домоволодіння, де шляхом розбиття скла, через вікно, проникла до домоволодіння потерпілої, за адресою: АДРЕСА_5 .

Перебуваючи у веранді в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , діючи з прямим умислом, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, таємно викрала дві пачки цигарок марки «D&B», червоного кольору, вартістю 100,00 гривень та грошові кошти в сумі 600 гривень.

У подальшому, ОСОБА_8 , залишила місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши своїми діями матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_13 на загальну суму 700 гривень. (епізод №6)

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання обставинам кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і є занадто суворим.

Доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що вплинуло на призначення обвинуваченій такої міри покарання, що за своїм видом та розміром є явно несправедливою через свою суворість. Вказує, що щире каяття обвинуваченої підтверджується критичною оцінкою своєї поведінки, визнанням нею своєї вини у вчинені злочинів, а також готовністю нести передбачену законом кримінальну відповідальність. Звертає увагу, що вданому кримінальному проваджені відсутні цивільні позови, викрадені речі повернуті потерпілим. Вказує, що ОСОБА_8 спроможна та має бажання повернути потерпілим викрадені грошові кошти, а матеріальні збитки є незначними.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З матеріалів справи вбачається, що обвинувачена ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України визнала себе винною у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень у повному обсязі та підтвердила обставини справи, які описані у обвинувальному акті.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченої відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченої.

У апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення нею кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність її вини у вчинені злочинів, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Щодо доводів обвинуваченої з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 районний суд відніс щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо подій кримінальних правопорушень, у т.ч. час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, що обтяжують покарання суд першої інстанції встановив такі як вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку за епізодами №2 і №4.

Крім того судом першої інстанції враховано, досудову доповідь органу пробації, який вважає за можливе виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі, за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень: налагодження стосунків з рідними та близькими, участь у тренінгах, метою яких є формування відповідальної поведінки, консультації з питань виховання дітей та формування відповідального батьківства, участь в бесідах та тренінгах, які запобігають скоєнню повторних правопорушень.

Також судом враховано кількість епізодів кримінальних правопорушень, які обвинувачена ОСОБА_8 вчиняла у той час, коли на розгляді в суді відносно неї знаходилися інші кримінальні провадження, високий ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, середній ризик небезпеки для суспільства, а також вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених законом санкцій за вчинені кримінальні правопорушення.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, оскільки виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 .

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачена ОСОБА_8 вчинила останній епізод крадіжки у період війни, яка триває в Україні, у зв`язку з нападом РФ, Законом України затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

Вчиняючи крадіжку в умовах воєнного стану, коли зусилля всієї країни спрямовані на подолання агресора, люди згуртувались, використовуючи, в тому числі, власні матеріальні ресурси, для надання відсічі ворогу та виживання, ОСОБА_8 знехтувала всіма моральними та загальнолюдськими цінностями і в надскладний для держави час, здійснила посягання на майно співгромадян, тому ці обставини впливають на ступінь тяжкості вчиненого.

Зазначене узгоджується із правовою позицією викладеною у Постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 27.04.2023 у справі №725/2953/22.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченій у необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 69 КК України.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання, а відтак судом першої інстанції правомірно не застосовано положення вказаної норми закону при призначенні ОСОБА_8 покарання.

Натомість як вбачається з матеріалів кримінального провадження у обвинуваченого ОСОБА_8 наявна лише одна обставина, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Колегія суддів звертає увагу, що під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.

Тобто, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, в будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно оцінено неможливість застосування у даному випадку положень ст. 69 КК України, оскільки правові підстави для її застосування відсутні.

Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_8 .

Зокрема, приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання захисника на доцільність застосування ст. 75 КК України не відповідає змісту ч. 1 ст. 75 КК України, оскільки така, за наявності відповідних підстав, може застосовуватись лише у випадках призначення покарання у виді позбавлення волі на строк лише не більше п`яти років.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином з урахуванням того, що остаточне покарання обвинуваченій призначене на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, яке становить 5 років 2 місяці, і, яке апеляційний суд за викладених вище обставин вважає не суворим, то з урахуванням положень визначених ст. 75 КК України, інститут умовного звільнення від відбування покарання в даному випадку застосований не може бути.

Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи наведене апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, тому суд вірно призначив покарання, передбачене санкціями ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 7, 9, 291, 314, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Одеської області від 21.04.2023 у об`єднаних кримінальних провадженнях №0000021, внесеного до ЄРДР 29.01.2018, №0000030, внесеного до ЄРДР 13.02.2018, №0000082, внесеного до ЄРДР 02.05.2018, №0000203, внесеного до ЄРДР 26.10.2018, №0000272, внесеного до ЄРДР 15.06.2021, №0000093, внесеного до ЄРДР 13.02.2023 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка утримується під вартою, протягом цього ж строку з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали буде проголошено 19.06. 2023 року о 09:00 годині в залі судових засідань Одеського апеляційного суду№ 10.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4