Ухвала

Іменем України

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 754/11809/22

провадження № 51 - 4002 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орловське Тельманівського р-ну Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вирокомДеснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_5 25 жовтня 2022року приблизно о 14:18, знаходячись біля торгового місця № 5154 на ринку по вул. Миропільській, 2 в м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та його дії є таємними для оточуючих, намагався повторно таємно викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме чоловічий светр темно-синього кольору «НGL НІGНLАNDЕR» вартістю 644,33 грн., який зняв з манекену на вулиці біля торгового місця № 5154, та, утримуючи його в руках, покинув прилеглу до торгового місця територію і направився до виходу з ринка, виконавши при цьому всі дії, які вважав необхідними для доведення повторного таємного викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, до кінця, однак кримінальне правопорушення до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції. Прокурор ОСОБА_4 зазначає, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є закон, який не підлягає застосуванню, не погоджується з ухвалою апеляційного суду в частині застосування до засудженого положень ст. 75 КК України. На думку прокурора, судом належним чином не враховано те, що ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі, однак висновків для себе не зробив та знову скоїв злочин. Також прокурор ОСОБА_4 вказує, що, маючи незняту та непогашену судимість, ОСОБА_5 втретє скоїв кримінальне правопорушення. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, не зазначив достатніх та належних підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, та дійшов висновку про наявність у вироку суду першої інстанції мотивів для звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням.

Мотиви суду

Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи прокурора ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме в застосуванні до засудженого положень ст. 75 КК України, є необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують його покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Як обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , суд визнав щире каяття у вчиненому.

Обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлені.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше судимий, працює неофіційно, посередньо характеризується органами поліції по місцю проживання та позитивно характеризується по місцю проживання членами сім`ї, його вік, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини - 2016 року народження, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, вид та вартість майна, яке він намагався викрасти, вилучення у нього вказаного майна.

З урахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, наявність пом`якшуючої покарання обставини та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також тривалого часу, який пройшов після відбуття ним покарання за попереднім вироком суду, відсутність з боку потерпілої претензій матеріального характеру, суд визнав можливим виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та обрав йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, яке суд визнав необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_5 - без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.

На думку суду апеляційної інстанції, позиція прокурора, який вказав, що суд безпідставно врахував щире каяття обвинуваченого як обставину, що пом`якшує покарання, є непослідовною. Критична оцінка особою своїх дій може бути здійснена на будь-якій стадії кримінального провадження, а тягар викриття правоохоронними органами та неминуче покарання, внаслідок чого ОСОБА_5 визнав вину, є припущенням, оскільки судове провадження в суді першої інстанції здійснювалося в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України. Колегія суддів звернула увагу на те, що ця обставина зазначена і в обвинувальному акті, який затвердив цей же прокурор.

Те, що ОСОБА_5 вчинив злочин в умовах воєнного стану, знайшло своє відображення у правовій кваліфікації і призначеному покаранні, адже кримінальна відповідальність за вчинення крадіжки в умовах воєнного стану посилена. Водночас, посилання прокурора на вчинення обвинуваченим мародерства є надуманим, оскільки ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні закінченого замаху на крадіжку, а не у викраденні на полі бою речей, що знаходяться при вбитих чи поранених.

Що стосується доводів про невжиття ОСОБА_5 заходів з метою відшкодування шкоди потерпілій або повернення їй майна, то ОСОБА_5 був затриманий працівниками поліції і викрадене майно у нього вилучено. Отже, його діями шкоди потерпілій завдано не було.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені прокурором,зауважив, що застосування покарання як заходу примусу, який полягає в обмеженні прав і свобод обвинуваченого, має бути справедливим та співмірним відносно об`єкту вчиненого злочину та дій винного. Дійсно, ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, проте всупереч доводам прокурора він має одну судимість. Сам же факт відбування обвинуваченим у минулому покарання у виді позбавлення волі, а також застосування до нього положень ст.75 КК України, на чому наголошує прокурор, не може бути в даному випадку перешкодою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. У той же час, встановлений судом іспитовий строк, покладені на ОСОБА_5 обов`язки та усвідомлення наслідків їх невиконання або вчинення протиправних дій будуть достатнім стримуючим фактором та сприятимуть його виправленню в умовах нагляду та контролю за його поведінкою органом пробації.

Апеляційний суд визнав, що судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_5 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, та погоджується з наведеними у ній висновками в частині застосування ст. 75 КК України.

В касаційній скарзі прокурора ОСОБА_4 не наведено переконливих доводів на обґрунтування застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовитиу відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3