КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3206/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

18 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0001581 за апеляційними скаргами прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 та апеляційною скаргою прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023 у кримінальному провадженні № 0001581 щодо обвинуваченого,

ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2023, клопотання захисника ОСОБА_11 - задоволено.

ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України в зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження стосовно нього - закрито.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 залишено без розгляду, роз`яснено їй право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Вирішено долю щодо речових доказів.

Крім того, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2023, виправлено описку, допущену в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у відношенні ОСОБА_9 , а саме: у дев`ятому абзаці мотивувальної частини вироку замість: «Згідно обвинувального акту судові витрати відсутні» вказати: «Процесуальні витрати, які підлягають стягненню з обвинуваченого, відсутні». В решті ухвалу залишено без змін.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що як вбачається з обвинувального акту та досліджених судом документів, ОСОБА_9 , обвинувачується за ст.128 КК України, санкція якої передбачає максимальне покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки, тому відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушення відносяться до категорії нетяжких злочинів, це кримінальне правопорушення мало місце 01.03.2020, тобто з моменту його вчинення минуло більше трьох років, відомості про вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень або ухилення від слідства чи суду відсутні, тому суд дійшов до висновку про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрив.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки судом було зазначено, що згідно обвинувального акту відсутні судові витрати, просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 щодо ОСОБА_9 змінити в частині стягнення процесуальних витрат. Просить ухвалити нову ухвалу, якою процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи за №042-905-2020 від 16.06.2020 у розмірі 1796 грн. 90 коп., віднести на рахунок держави.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження за №0001581 від 02.03.2020 відносно ОСОБА_9 проведено судово-медичну експертизу. За висновком експерта №042-905-2020 від 16.06.2020, сума витрат на залучення експерта становить 1796 грн. 90 коп., який залучений стороною обвинувачення. Оскільки судом першої інстанції ОСОБА_9 було звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження відносно нього закрито, при цьому ініціатором проведення судової експертизи у цьому кримінальному провадження був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України процесуальні витрати на проведення судово-медичної експертизи за №042-905-2020 від 16.06.2020 у розмірі 1796 грн. 90 коп., необхідно віднести на рахунок держави.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_7 також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 і призначити новий розгляду у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ні їй, ні її представнику, ні прокурору копія клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України у зв`язку закінченням строків давності 20 березня 2023 року у судовому засіданні не була надана захисником ОСОБА_11 , через канцелярію Оболонського районного суду воно також не було подано, як не подавалось і через електронний суд. Апелянт вказує, що вона зі своїм представником адвокатом ОСОБА_8 не мали можливості його вивчити і предметно досліджувати, були позбавлені можливості дати свою оцінку у тому числі щодо відповідності форми такого клопотання у розумінні процесуального документу наданого стороною захисту.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не забезпечив можливість ознайомлення учасників судового провадження з клопотанням сторони захисту, чомусь взявши на себе ініціативу його розгляду, у порушення засад розумності, не надав це клопотання для ознайомлення ні їй, ні її представнику, не забезпечив повноту, всебічність і неупередженість судового розгляду при тому, що клопотання захисника ОСОБА_11 не відповідало вимогам процесуального документа, тому не могло бути предметом судового розгляду.

Також апелянт зазначає, що у клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 відсутній його підпис, що свідчить про його недостовірність, недопустимість до судового розгляду у вигляді процесуального документу на ствердження певних фактів та доказів. А суд першої інстанції при оцінці такого клопотання відверто порушив приписи ст. 94 КПК України неналежно його дослідив, не дав йому всебічної, повної, неупередженої оцінки, керуючись законом, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності, усупереч ст.ст. 84, 85, 86 КПК з необхідністю застосування правил ч. 6 ст. 9 КПК України прийняв незаконне та необгрунтоване процесуальне рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Апелянт вказує, що на виявлений 24.03.2023 року факт неналежного процесуального документа - клопотання захисника ОСОБА_11 її представником було подано до суду відповідну заяву.

Крім того, апелянт вказує, що матеріали справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_9 умисно вчиняв дії, спрямовані на ухилення від судового розгляду справи та які виключають благополучне закінчення строків давності і зупиняють диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України, при цьому обвинувачений ОСОБА_9 не надавав документального підтвердження причин неявки в судові засідання, штучно міняв адвокатів, щоб необґрунтовано спливав строк притягнення його до кримінальної відповідальності, що свідчить про його систематичне та цілеспрямоване ухилення від суду та служить підставою для зупинення або переривання перебігу строку давності, які передбачені частинами 2 і 3 статті 49 КК України. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції такі системні очевидні порушення строків розгляду справи не присік, навпаки своїм незаконним відношенням тільки сприяв затягуванню розгляду справи і незаконному звільненню ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, призначаючи судовий розгляд з великими проміжками часу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу і представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , в якій посилаючись на незаконність ухвали у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 і призначити новий розгляду у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ні йому, ні потерпілій, ні прокурору копія клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України у зв`язку закінченням строків давності 20 березня 2023 року у судовому засіданні не була надана захисником ОСОБА_11 , через канцелярію Оболонського районного суду воно також не було подано, як не подавалось і через електронний суд. Апелянт вказує, що він з потерпілою не мали можливості його вивчити і предметно досліджувати, були позбавлені можливості дати свою оцінку у тому числі щодо відповідності форми такого клопотання у розумінні процесуального документу наданого стороною захисту.

Крім того, апелянт зазначає, що у клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 відсутній його підпис, що свідчить про його недостовірність, недопустимість до судового розгляду у вигляді процесуального документу на ствердження певних фактів та доказів. А суд першої інстанції при оцінці такого клопотання відверто порушив приписи ст. 94 КПК України неналежно його дослідив, не дав йому всебічної, повної, неупередженої оцінки, керуючись законом, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності, усупереч ст.ст. 84, 85, 86 КПК з необхідністю застосування правил ч. 6 ст. 9 КПК України прийняв незаконне та необгрунтоване процесуальне рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Апелянт вказує, що на виявлений 24.03.2023 року факт неналежного процесуального документа - клопотання захисника ОСОБА_11 до суду було подано відповідну заяву.

Також апелянт вказує, що з 02.03.2020 року по 25.07.2020 року слідчим ОСОБА_12 були зібрані достатні, належні, допустимі докази складу злочину, скоєного обвинуваченим ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 122 КК і були усі підстави для повідомлення йому підозри саме за ч. 1 ст. 122 КК України, але після того, як 21.07.2020 року потерпіла ОСОБА_7 відмовилась на пропозицію слідчого ОСОБА_12 примирятися з обвинуваченим ОСОБА_9 , відбулася принципова зміна у ході слідства щодо доказування ч.1 ст. 122 КК і 25.07.2020 року абсолютно несподівано була прийнята постанова про зміну кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення у рамках кримінального провадження №0001581 з ч.1 ст. 122 КК України на ст. 128 КК України абсолютно із штучно надуманої підстави, начебто у ОСОБА_9 був відсутній умисел нанесення потерплій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Крім того, апелянт зазначає, що саме за процесуальним керівництвом прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0001581 відбулася упереджена необ`єктивна трансформація лінії розслідування даного кримінального провадження всупереч фактичним обставинам справи і зібраним доказам у вигляді постанови про зміну кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення у рамках кримінального провадження №0001581 з ч.1 ст. 122 КК України на ст. 128 КК України.

Також апелянт вказує, що слідчим ОСОБА_12 та процесуальним керівником прокурором Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 не було призначено судово - медичну експертизу із урахуванням показів і слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_9 для вирішення питання: чи могли встановлені у потерпілої ОСОБА_7 тілесні ушкодження утворитися за обставин, на які посилається ОСОБА_9 у своїх показах і під час слідчого експерименту за його участю .

Крім того, апелянт зазначає, що кваліфікуючи дії ОСОБА_9 за статтею 128 КК України, слідчий СВ Оболонського УПІ ГУНІ у м. Києві ОСОБА_12 вступив в протиріччя із доказами у вигляді: слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , а саме: щодо способу спричинення тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 , коли ОСОБА_9 не просто стискав кисть ОСОБА_13 , а навіть скручував її, присідаючи при цьому для максимального застосування сили, на чому потерпіла ОСОБА_7 постійно наполягала; висновками судово-медичної експертизи, а саме: « характер та морфологія виявленого ушкодження свідчить про те, що воно утворилось внаслідок травматичної дії (тиснення, скручування) тупим предметом, що могло бути внаслідок стиснення кисті потерпілої по типу «рукостискання» рукою іншої людини. Враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_7 тілесного ушкодження, дані протоколу проведення слідчого експерименту за її участі від 22.04.2020, можна заключити, що виявлене у неї тілесне ушкодження могло утворитись при умовах та у спосіб, на які вона вказує. Враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_7 тілесного ушкодження, дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 від 22.04.2020, можна заключити, що виявлене у ОСОБА_7 тілесне ушкодження могло утворитись при умовах та у спосіб, на які він вказує.

Також апелянт вказує, що без уваги слідчого ОСОБА_12 та прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_6 і належної оцінки фактичних обставин справи і зібраних доказів, залишились факти про те, що потерпіла ОСОБА_7 і свідок ОСОБА_13 не заперечували факт паління у під`їзді, пояснюючи це тим, що було забезпечено провітрювання помешкання, не перешкоджали обвинуваченому ОСОБА_9 повідомляти про це до правоохоронного органу. Єдине, на що потерпіла ОСОБА_7 не давала згоди і просила у обвинуваченого ОСОБА_9 цього не робити - це не знімати її на камеру, бо вона боялася використання обвинуваченим ОСОБА_14 її зображення нездоровим чином у соціальних мережах, тому вона намагалася припинити зйомку, тим більше, після того, як її штовхав в груди обвинувачений ОСОБА_9 . Здійснювана обвинуваченим ОСОБА_15 відеозйомка на переконання потерпілої носила вже провокаційний характер і жодним чином не викликалася за необхідне. При цьому своїми діями потерпіла ОСОБА_7 не спричинила ні обвинуваченому ОСОБА_9 , ні його майну жодної шкоди. В свою чергу обвинувачений ОСОБА_16 , бажаючи здійснити остаточну перевагу над потерпілою, саме умисно схватив її за кисть лівої руки і стискав її з максимальною чоловічою силою, що навіть скручував, повністю усвідомлюючи, що перед ним особа жіночої статі, яка не може йому рівноцінно фізично протистояти, а припинив стискати її руку лише після остаточної максимальної реалізації свого фізичного зусилля, спричинив тим самим потерпілій ОСОБА_7 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Крім того, апелянт зазначає, що прокурором Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 , не прийнято до уваги і суб`єктивна складова дій ОСОБА_9 , коли за нормативним визначенням, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, прямим або непрямим умислом, коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки й бажає або свідомо припускає їх настання. Апелянт вказує, що на всі ці обставини і докази вона та потерпіла звертали увагу у своєму клопотанні до слідчого ОСОБА_12 ще 25.08.2020 року, але він проявив відверту упередженість і бездіяльність, не розглянув його взагалі і відповіді не надав в строки, передбачені ст. 220 КПК України.

Також апелянт вказує, що вона і потерпіла 25.08.2020 року зверталися з клопотанням про відновлення повноти, правильності досудового розслідування і до процесуальних керівників у даному кримінальному провадженні, серед іншого просили призначити експертизу відеозвукозапису, що міститься на лазерному компакт диску Verbatim DVD - R, 4,7 GB 16 - X, 120 мін, сірого кольору з поставленням рядку питань; провести одночасний допит між з одного боку потерпілою ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та з іншого боку підозрюваним ОСОБА_9 , щоб усунути протиріччя між показами цих осіб, дати належну об?єктивну оцінку показам підозрюваного ОСОБА_9 ; додатково допитати потерпілу ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_13 , з приводу деяких запитань; змінити повідомлення про підозру ОСОБА_9 на ч. 1 ст.122 КК України, виконавши вимоги ст. 279 КПК України; призначити у кримінальному провадженні №000158 судово-психологічну експертизу стосовно потерпілої для встановлення заподіяння моральної шкоди та оцінки розміру компенсації спричинених їй страждань. Але на що була отримана постанову про відмову у задоволенні клопотання без належної юридичної мотивації, без аналізу фактичних обставин кримінального провадження і зібраних доказів.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги фактичні обставини скоєного обвинуваченим ОСОБА_14 кримінального правопорушення, на які звертала увагу сторона потерпілої у своїх клопотаннях до суду про повернення обвинувального акту прокурору у зв?язку з принциповою невідповідністю такого акту ст. 291 КПК України. Окрім того, висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки, судом проявлена очевидна неповнота судового слідства. Не допитані навіть потерпіла, свідок та обвинувачений.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки у тому числі висновок судово - медичної експертизи № 042-905-2020 за матеріалами кримінального провадження № 0001581 відносно потерпілої ОСОБА_7 , який повністю узгоджується із слідчим експериментом за участю потерпілої ОСОБА_7 від 22.04.2020 р., слідчим експериментом за участю ОСОБА_13 від 22.04.2020 р. У оскаржуваній ухвалі взагалі не зазначено на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про скоєння обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, відповідальність за яке має кваліфікуватися по ст. 128 КК України.

Також апелянт вказує, що у даному випадку невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого у скоєнні ним дійсного кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КК України відповідно і на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання.

Крім того, апелянт зазначає, на порушення судом першої інстанції ст.ст. 351, 352, 353, 359, 359, 364, оскільки кримінальна справа знаходилась у суді ОСОБА_1 з 30.09.2020 по 20.03.2023 року, що додатково свідчить і про істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, а саме ст. 2 КПК України. Апелянт вказує, що таким розглядом судом було порушено ст. 21 КПК України, оскільки потерпіла не отримала права на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строку незалежним в неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Апелянт вказує, на суттєві порушення ст. 28 КПК України, оскільки справа з одним обвинуваченим, одним потерпілим і одним свідком так і не була розглянута за час знаходження у суді за два з половиною роки. Зазначені порушення норм КПК України обумовили і порушення ст. 128 КПК України, оскільки нерозгляд справи у розумні строки позбавив потерпілу ОСОБА_7 ефективного розгляду її цивільного позову в межах судового провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 , що є неприпустимим з точки зору законності та справедливості самої природи судового розгляду.

Крім того, прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , не погоджуючись з ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що 31.03.2023 за №4058-23 на адресу Оболонської окружної прокуратури м. Києва надійшла ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023 про виправлення допущеної описки в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023. Апелянт зазначає, що на адресу прокуратури не надходило повідомлення з суду першої інстанції з приводу забезпечення участі прокурора у розгляді питання щодо виправлення описки допущеної в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023.

Крім того, апелянт вказує, що зміни, внесені до вищезазначеної ухвали, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023, не є по своїй суті виправленням описки, адже, фактично змінюють суть прийнятого судового рішення в частині вирішення питання щодо стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу на ухвалу суду про виправлення описки, та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора та потерпілої і її представника на ухвалу про закриття кримінального провадження, вказавши, що така ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції; пояснення потерпілої та її представника, які підтримали всі подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення захисника та обвинуваченого, які заперечували проти всіх поданих апеляційних скарг та просили відмовити в їх задоволенні; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора на ухвалу про виправлення описки підлягає задоволенню, а апеляційні скарги прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу про закриття кримінального провадження - підлягають до задоволення частково.

Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Наведених норм закону судом першої інстанції дотримано не було.

Як слідує з журналу судового засідання, 20.03.2023 Оболонський районний суд м. Києва після виходу з нарадчої кімнати оголосив ухвалу, якою задовольнив клопотання захисника ОСОБА_11 та звільнив ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження стосовно нього - закрив. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 залишив без розгляду, роз`яснивши їй право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства, а також вирішив долю щодо речових доказів.

З матеріалів провадження вбачається, що в подальшому, судом першої інстанції з власної ініціативи було внесено в судовий розгляд питання про виправлення описки в ухвалі від 20.03.2023.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023, виправлено допущену описку в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у відношенні ОСОБА_9 , а саме: у дев`ятому абзаці мотивувальної частини вироку замість: «Згідно обвинувального акту судові витрати відсутні» вказано: «Процесуальні витрати, які підлягають стягненню з обвинуваченого, відсутні». В решті ухвалу залишено без змін.

Так, відповідно до ч. 1ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Однак, на переконання колегії суддів, і як правильно зазначає про це прокурор в апеляційній скарзі, виправлення, що містяться в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023 року не можуть вважатись опискою, оскільки, вказаною ухвалою було фактично внесено зміни в мотивувальну частину ухвали від 20.03.2023 та змінено суть судового рішення в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні, що не ґрунтується на законі, оскільки виправлення допущених у вироку описок допускається, якщо це не стосується зміни суті судових рішень. Натомість вирішення питання щодо допущених судом першої інстанції порушень при ухваленні вироку віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції і не є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції самостійно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 379 КПК України.

Отже, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до порушення гарантії правової визначеності та незмінності судового рішення.

За таких обставин, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023 не може вважатися законною й обґрунтованою, оскільки допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону, у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, а тому апеляційна скарга прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на зазначену ухвалу підлягає задоволенню, а ухвала суду від 24.03.2023 - скасуванню.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника щодо незаконності ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 надійшло до суду першої інстанції з обвинувальним актом.

Захисником ОСОБА_11 було подано клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з посиланням на те, що по даному кримінальному провадженню закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. У судовому засіданні суду першої інстанції 20.03.2023 захисник та обвинувачений підтримали вказане клопотання, що підтверджується журналом та технічним записом вказаного судового засідання.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, санкція якої передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі строком на два роки і відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, передбачених ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів. Враховуючи, що з 01.03.2020, тобто з моменту вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України минуло більше трьох років, при цьому перебіг давності не зупинявся та не перериваюся, суд першої інстанції на підставі ст. 49 КК України звільнив ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрив.

Доводи потерпілої та її представника, що суд повинен був встановити, що діяння, яке поставлено у провину, дійсно мало місце, що воно містить склад кримінального правопорушення і що ОСОБА_9 винуватий в його вчиненні, не в повній мірі ґрунтуються на вимогах закону.

Так, згідно з п.1 ч.2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У відповідності з вимогами ч.1 ст. 285 КПК України, ч.1 ст. 44 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею 49 КК України передбачено можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності після спливу певних строків з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили в залежності від класифікації кримінальних правопорушень за ступенем тяжкості.

Положеннями ч.4 ст. 286, ст.288 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

У відповідності з викладеними раніше нормами, які є імперативними, у разі надходження клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд зобов`язаний невідкладно розглянути його, і за наявності передбачених законом підстав звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрити. Не встановлення наявності або відсутності вини обвинуваченого не є перешкодою для прийняття такого рішення.

Разом з тим, закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду у разі пред`явлення потерпілими цивільних позовів

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у даному кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов, який оскаржуваною ухвалою залишений без розгляду та роз`яснено їй право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Водночас, як слідує зі змісту ухвали, у зв`язку з тим, що ухвала суду не містить формулювання висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, яке б містило склад кримінального правопорушення, незрозуміло хто є потерпілим від такого кримінального правопорушення, що в свою чергу, позбавляє потерпілу ОСОБА_7 можливості після закриття кримінального провадження, звернутись з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідно до обвинувального акта вбачається, що у кримінальному провадженні наявні витрати на проведення судово-медичної експертизи №042-905-2020 від 16.06.2020.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК.

За приписами ст. 118 КПК України одним із видів процесуальних витрат є витрати, пов`язані із залученням експертів.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17), КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Проте, суд першої інстанції, приймаючи рішення у цьому кримінальному провадженні про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України на підставі ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності та закривши кримінальне провадження належним чином не врахував наведені вище положення закону, а також практику касаційного кримінального суду щодо застосування зазначених норм закону та питання щодо розподілу процесуальних витрат не вирішив, безпідставно пославшись у мотивувальній частині рішення про відсутність судових витрат, що не відповідає дійсності.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат могло б бути виправлено судом апеляційної інстанції, шляхом зміни вироку, проте, враховуючи, що за змістом ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 р. не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, адже, не містить формулювання висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, і тому незрозуміло, хто є потерпілим від кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, що в свою чергу порушує права потерпілої, то наведену сукупність порушень вимог кримінального процесуального закону, через призму ст. 412 КПК України можна вважати істотними, що відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

За таких обставин, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, а апеляційні скарги прокурора, потерпілої та його представника - задоволенню частково.

Керуючись ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 задовольнити, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24.03.2023, якою виправлено описку в ухвалі суду від 20.03.2023 - скасувати.

Апеляційні скарги прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2023, якою ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження стосовно нього - закрито - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4