ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/308/15-к Номер провадження 11-кп/814/2416/22 Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинувачених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Гринь ОСОБА_4 Москаленка ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 Мельника ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_7 (з доповненнями), захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_11 (з доповненнями), на ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 17 грудня 2022 року, обвинуваченим

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Манулівка Козельщинського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю та проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю та проживаючому за адресою: АДРЕСА_3 .

Відмовлено в задоволенні клопотань захисників:

ОСОБА_7 - про негайне звільнення з під-варти ОСОБА_13

Василишина ОСОБА_14 - про зміну ОСОБА_12 і ОСОБА_11 запобіжного заходу.

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачені можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_13 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 в разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, особи обвинувачених і неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_7 (з доповненнями) просять скасувати ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2022 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та задовольнити клопотання захисника про негайне звільнення ОСОБА_13 з-під варти.

Свої вимоги обвинувачений ОСОБА_13 мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що він тривалий час перебуває під вартою та невинуватий у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, інвалідом 2 групи. Водночас посилається на перебування місцевого суду в нарадчій кімнаті лише 30 хвилин, що унеможливлювало повне дослідження матеріалів провадження.

Захисник ОСОБА_7 власні вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність заявлених ризиків; ОСОБА_13 не судимий, має роботу, дружину, дітей, інвалідність 2 групи та незадовільний стан здоров`я, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, членом громадських організацій; повідомлення ОСОБА_13 про підозру здійснено з порушенням вимог КПК України, а тому він не набув статусу підозрюваного; є відсутніми прямі докази винуватості ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень; ОСОБА_13 відбув покарання за кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується, та з урахуванням ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VІІ від 26 листопада 2015 року строк його попереднього ув`язнення перевищує максимальний строк покарання.

В апеляційних скаргах з доповненнями захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2022 року, постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_12 і ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту, звільнити останніх з-під варти.

Свої вимоги захисник ОСОБА_8 мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність заявлених ризиків і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених; ОСОБА_11 в силу ст.89 КК України не судимий, одружений, має неповнолітню дитину та сталі соціальні зв`язки; ОСОБА_12 не судимий, позитивно характеризується, має сталі соціальні зв`язки та незадовільний стан здоров`я; обвинувачені відбули під вартою строк, який відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VІІ від 26 листопада 2015 року, перевищує максимальне покарання, через це вони мають бути звільнені з-під варти. Також посилається на неврахування місцевим судом рішень Європейського суду з прав людини та застосування неналежної правової процедури щодо обвинувачених, оскільки під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене ч.3 ст.331 КПК України, вирішує головуючий, а не інші особи, в той час як оскаржувану ухвалу постановлено повним складом суду присяжних.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурорів проти апеляційних скарг, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно ж до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування обвинувачуються: ОСОБА_13 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.2 ст.377 України підбурювання до заподіяння судді ОСОБА_15 тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю судді, пов`язаної зі здійсненням правосуддя, ч.3 ст.27 п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України замовлення та організації умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_16 за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів; ОСОБА_12 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.2 ст.377 України організації заподіяння судді ОСОБА_15 тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю судді, пов`язаної зі здійсненням правосуддя, ч.3 ст.27 п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України - організації умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_16 за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, на замовлення; ОСОБА_11 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115 КК України умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_15 , п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України - умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_16 особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, на замовлення.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинувачених, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив останнім зазначений запобіжний захід.

Під час вирішення клопотань прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_13 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження, в тому числі шляхом переховування від суду, свідчить і те, що вони обвинувачуються у вчиненні у співучасті особливо тяжкого злочину проти життя людини з невідворотними наслідками, злочину проти правосуддя з мотивів та у спосіб, які свідчать про високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а й суспільства в цілому.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на потерпілих і свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - шляхом допиту особи у судовому засіданні.

Разом з тим, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, усупереч доводам апелянтів, ризик впливу на потерпілих і свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а навпаки більше активізується на стадії судового розгляду, під час якого, до того ж, не виключено здійснення додаткового допиту вже допитаних свідків.

У контексті наведеного місцевий суд обґрунтовано врахував те, що потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 у наданих суду письмових заявах підтвердили здійснення тиску на них з боку сторони захисту, зазначили про загрозу їх життю та членів їх сім`ї, яку вони сприймають як реальну.

Окрім того, високий ступінь підготовки обвинувачених до вчинення інкримінованих їм дій відповідно до обвинувального акта, дає підстави стверджувати про наявність ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України.

Розглядаючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 під вартою суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України врахував і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання винуватими в пред`явленому їм обвинуваченні, наявність у обвинувачених соціальних зв`язків з членами сім`ї, їх стан здоров`я, те, що: ОСОБА_13 не судимий, має місце роботи, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, інвалідом 2 групи, членом громадських організацій, ОСОБА_12 не судимий, є пенсіонером органів внутрішніх справ, позитивно характеризується; ОСОБА_11 вважається не судимим у силу ст.89 КК України, між тим раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не має законних джерел доходу.

Доказів (медичних висновків), які би підтверджували неможливість перебування обвинувачених у місцях попереднього ув`язнення перевіркою матеріалів провадження не встановлено. Окрім того, на підставі ст.49 Конституції України вони не обмежені в реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій утримуються.

Таким чином, відомості щодо осіб ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , з якими сторона захисту пов`язує свої апеляційні вимоги, місцевим судом належним чином ураховано в сукупності з іншими обставинами, що мають правове значення при вирішенні питання про продовження строку під вартою, та правильно констатовано, що названі дані не спростовують факту неможливості запобігти наведеним вище ризикам в разі незастосування обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду вагомих ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не змінились та не зменшились, обставини інкримінованих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 злочинів (в тому числі, особливо тяжкого злочину), що мають винятковий ступінь суспільної небезпеки, дані про особи обвинувачених, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, що виключає можливість обрання останнім більш м`якого запобіжного заходу.

Пунктами ж 1, 2 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину: вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; який спричинив загибель людини.

ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні злочинів із застосуванням насильства та які спричинили загибель людини.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, суд першої інстанції з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали правильно не визначив розмір застави обвинуваченим.

Щодо доводів апелянтів, які стосуються оцінки доказів з точки зору допустимості, достатності та взаємозв`язку для вирішення питання про визнання осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, винними чи невинними у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, то ці доводи не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Твердження захисників про відбуття обвинуваченими строку покарання з посиланням на ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VІІ від 26 листопада 2015 року не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ці положення КК України застосовуються до осіб, щодо яких ухвалено обвинувальний вирок та їм призначене відповідне покарання, в той час предметом апеляційного розгляду в даному випадку є ухвала першої судової інстанції, постановлена до остаточного рішення по справі. Окрім того, усупереч доводам апелянтів, санкцією ч.2 ст.115 КК України передбачено окрім позбавлення волі на певний строк й інший вид покарання, який може бути призначений судом в разі встановлення винуватості особи за результатами судового розгляду - довічне позбавлення волі.

Частиною 3 ст.331 КПК України дійсно передбачено, що під час здійснення судового провадження судом присяжних питання доцільності продовження запобіжного заходу вирішує головуючий.

Однак, на думку колегії суддів, розгляд питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених складом суду (в даному випадку судом присяжних, утвореним відповідно до вимог ст.35 та Глави 30 параграфу 2 КПК України), який здійснює судовий розгляд у зазначеному вище кримінальному провадженні, не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст.412 КПК України та, як наслідок, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а радше слугував додатковим заходом для забезпечення більш неупередженого розгляду питання про продовження виняткового запобіжного заходу.

Порушень першою судовою інстанцією таємниці нарадчої кімнати, на що посилається обвинувачений ОСОБА_13 , не встановлено. У свою чергу, ст.ст.367, 371, 418 КПК України визначено порядок постановлення судового рішення в нарадчій кімнаті та вказані норми не містять заборони суддям готуватися до судового засідання, а саме вивчати матеріали провадження, при цьому, суддя не має часових обмежень щодо перебування в нарадчій кімнаті. Дані положення також не забороняють судді готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання, а тому є відсутніми істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на які посилається сторона захисту.

Наведений підхід узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 березня 2021 року (справа №711/798/18) та 01 жовтня 2019 року (справа №285/3516/17).

Суд апеляційної інстанції враховує тривалий термін тримання під вартою ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проте судове провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити з об`єктивних причин, що пов`язано, в тому числі з реалізацією стороною захисту своїх процесуальних можливостей, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених і запобігти встановленим ризикам. При цьому, місцевий суд, усупереч доводам апелянтів, урахував рішення Європейського суду з прав людини, на які посилалась сторона захисту, та встановив, що вони стосуються тривалого тримання під вартою осіб під час досудового розслідування, та Європейський суд з прав людини не здійснив висновку про порушення конвенційних прав обвинувачених під час розгляду справи Пирятинським районним судом Полтавської області.

Між тим, колегія суддів з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод уважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання зазначених приписів міжнародного й національного законодавства.

Ураховуючи наведене вище, апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_7 (з доповненнями), захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_11 (з доповненнями), залишити без задоволення, а ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 Захожай ОСОБА_22 Харлан ОСОБА_23