У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2022 Справа №607/18505/22

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новополтавка Краматорського району Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшло вказане клопотання, в якому слідчий просить обрати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що у лютому 2022 року в громадянина України ОСОБА_7 , як радикально налаштованої проти дій органів державної влади України особи, виник злочинний умисел вступити до складу незаконних збройних та воєнізованих формуваннях терористичної організації «Донецька народна республіка», створених на тимчасово окупованій території Донецької області, і взяти участь у їх діяльності.

При цьому, ОСОБА_7 було відомо, що «Донецька народна республіка» є стійкою організацією, яка безперервно функціонує з квітня 2014 року, з чіткою ієрархією та структурою, що складається з політичного і силового блоків, з розподілом ролей та функцій між її учасниками, встановленими правилами поведінки, обов`язковими для усіх учасників під час підготовки і ведення бойових дій разом із окупаційними військами Російської Федерації (далі за текстом РФ) на території України, вчинення терористичних актів, а також, що вона здійснює терористичну діяльність на території України з відому та за вказівкою її керівників, тобто, що вказана організація у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 № 638-IV є терористичною.

Окрім того, ОСОБА_7 був обізнаний, що 24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, в тому числі, Донецька і Херсонська області, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва збройних сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і збройних сил РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та збройних сил РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і

м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому, вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу, впродовж 2013 року на території РФ службові особи генерального штабу збройних сил Російської Федерації (далі гш зс РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб збройних сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей РФ, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Вказаний план у повній мірі відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених у виступі начальника гш зс РФ ОСОБА_8 перед Академією військових наук РФ з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина Герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційним протиборством та воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами РФ і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості РФ на світовій арені, представники влади та збройних сил РФ, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів РФ здійснювалось викривлення подій Революції Гідності, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення, компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян РФ і місцевих мешканців південно-східних регіонів України щодо дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники радикально націоналістичних поглядів, учасники національно-визвольного руху середини ХХ століття (ОУН, УПА) як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалась їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України (АР Крим і м. Севастополя та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності, пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та Збройних Сил РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації, що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ збройних сил РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.

Також, представниками влади і збройних сил РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.

У березні - квітні 2014 року в м. Донецьку та інших населених пунктах Донецької області розпочалася збройна агресія РФ шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств РФ, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Донецької області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Донецької області всупереч законодавству України 06.04.2014 проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акту про державну самостійність Донецької народної республіки», за результатами якого 07.04.2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ДНР» представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ДНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Так, на учасників політичного блоку, відповідно до плану спільних злочинних дій, покладаються наступні обов`язки:

- створення так званих органів державної влади «ДНР» та організація їх діяльності;

- організація збору, отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичної організації та осіб, лояльно налаштованих до їх діяльності, а також її розподілу;

- надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам силового блоку «ДНР» для забезпечення їх протиправної діяльності;

- вчинення інших дій, спрямованих на повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміну меж території та державного кордону України в порушення порядку, встановленого Конституцією України.

На учасників силового блоку, відповідно до плану спільних злочинних дій, покладаються наступні обов`язки:

- організація та ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції та Операції об`єднаних сил;

- вчинення терористичних актів та диверсій на території України;

- з метою опору представникам державної влади та унеможливлення припинення злочинної діяльності правоохоронними органами та Збройними силами України, організація у групи осіб, які є прихильниками злочинної діяльності учасників «ДНР», озброєння зазначених осіб та керівництво їхніми діями;

- вербування нових учасників до складу силового блоку «ДНР» та керівництво їхніми діями;

- створення терористичних груп та участь у їх діяльності;

- захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Донецької області;

- організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичних організацій.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань РФ, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, РФ на території Донецької області так званої «ДНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

19.02.2022 керівництвом РФ в умовах триваючого міжнародного збройного конфлікту в порушення положень ст. 51 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст. 23 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Загальної декларації про права людини, ст. 36 Конвенції про права дитини, Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. ст. 30, 30-1 Закону України «Про охорону дитинства» на тимчасово окупованій території Донецької області оголошено загальну мобілізацію громадян України, які мешкають на тимчасово окупованій території Донецької області, в тому числі неповнолітніх, для участі у військових діях, спрямованих проти держави Україна.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс РФ на територію України.

Так, 24.02.2022, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці зс РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

24.02.2022 указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022

«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022

«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Крім того, ОСОБА_7 , також усвідомлював, що з квітня 2014 року групами осіб, які здійснювали захоплення адміністративних будівель органів державної влади України та правоохоронних органів на території Луганської області, з метою сприяння насильницькій зміні меж території України, після незаконного заволодіння зброєю, бойовою технікою, утворено ряд незаконних збройних, воєнізованих формуваннях, що увійшли до силового блоку терористичної організації «ДНР».

Таким чином, ОСОБА_7 був достовірно обізнаний, що «ДНР» є терористичною організацією, містить у складі свого силового блоку незаконні збройні, воєнізовані формування, підрозділи якої беруть участь в бойових діях проти Збройних Сил України, застосовують зброю, вчиняють вибухи, вбивства, захоплюють адміністративні будівлі, заручників, перешкоджають виконанню свого обов`язку співробітникам правоохоронних органів та Збройних Сил України, знищують військову техніку, чинять інші дії, які створюють небезпеку для життя і здоров`я людей, заподіюють значну майнову шкоду.

Надалі, ОСОБА_7 при невстановлених у ході досудового розслідування обставинах, але не пізніше березня 2022 року добровільно вступив у збройне, воєнізоване формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка».

Після вступу ОСОБА_7 до в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», його було призначено на посаду старшого стрільця, де він отримав звання рядового. Також, ОСОБА_7 було забезпечено форменим одягом з відповідними знаками розрізнення та символікою, вогнепальною зброєю, засобами захисту та зв`язку.

У період з березня по червень 2022 року, відповідно до своїх функціональних обов`язків ОСОБА_7 , як старший стрілець незаконного збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», відповідав за успішне виконання бойових завдань з протидії підрозділам Збройних Сил України, належне зберігання, утримання в справному стані виданої йому зброї, ведення з неї влучного вогню по українським військовослужбовцям, спостереженням за результатами ведення вогню, його вмілого коректування, охорону окупованих територій, своєчасну доповідь командиру відділення про виявлені цілі.

Так, у вказаний період ОСОБА_7 , втілюючи свій злочинний задум, умисно вів збройне протистояння підрозділам Збройних Сил України, брав участь у виявлені українських військовослужбовців у тимчасово окупованих населених пунктах, облаштовував бойові позиції і блокпости, здійснював чергування блокпостах.

При цьому, ОСОБА_7 , у період з березня по червень 2022 року, з метою реалізації свого злочинного умислу, спільно із окупаційними військами Російської Федерації, виконував злочинні завдання незаконного збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка» поблизу тимчасово окупованих населених пунктів Велика Лепетиха, Катеринівка, Князе-Григорівка та інших сіл, селищ, міст Херсонської області.

Так, 22.04.2022 ОСОБА_7 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Херсонської області та виконуючи злочинні завдання незаконного збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», поблизу смт. Велика Лепетиха Великолепетиської селищної громади Каховського району Херсонської області, із застосуванням належної йому зброї, незаконно затримав неповнолітніх громадян України.

Надалі, у травні 2022 року, ОСОБА_7 , здійснив огляд одного із домоволодінь поблизу с. Князе-Григорівка Великолепетиської селищної громади Каховського району Херсонської області, де проживав український військовослужбовець, учасник АТО, з метою подальшої конфіскації приватного автомобіля останнього.

Крім того, 28.05.2022 ОСОБА_7 , з метою недопущення погіршення стану бойових воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», здійснював облаштування нових блокпостів на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Окрім цього, у період часу з 22.04.2022 по 11.06.2022 ОСОБА_7 , з метою охорони та оборони військових об`єктів незаконного збройного, воєнізованого формування воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка» приймав участь у бойових чергуваннях на блокпостах та брав участь у виявлені українських військовослужбовців у тимчасово окупованих населених пунктах Херсонської області.

Отже, ОСОБА_7 , умисно, з березня 2022 року по 11 червня 2022 року, перебуваючи на посаді старшого стрільця, добровільно брав участь у злочинній діяльності незаконного, збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка» на тимчасово окупованій території Донецької, Херсонської областей.

Таким чином, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється в добровільній участі громадянином України в незаконних збройних, воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Окрім того, досудовим слідством встановлено, що у березні червні 2022 року, ОСОБА_7 вчинив державну зраду в умовах воєнного стану.

Так, згідно із Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_10 , діючи спільно з керівництвом так званих «Донецької Народної Республіки» (далі «ДНР»), «Луганської Народної Республіки» (далі «ЛНР»), а також іншими невстановленими на цей час досудовим розслідуванням представниками влади РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивні воєнні дії проти України.

Так, 22.02.2022 президент РФ ОСОБА_10 у результаті прийняття радою федерації федеральних зборів Російської Федерації постанови № 35-СФ «Про використання збройних сил Російської Федерації за межами території Російської Федерації» отримав дозвіл на використання збройних сил РФ за межами території Російської Федерації.

Того ж дня, ОСОБА_10 , а також голови терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» відповідно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також інші невстановлені слідством особи, реалізуючи спільний злочинний умисел, створили умови, організували та здійснили введення збройних сил РФ на територію Луганської та Донецької областей України, контрольовану так званими «ДНР» та «ЛНР», з метою здійснення подальшої відкритої військової агресії проти України.

Починаючи з середини лютого 2022 року, на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей (частинах території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль), військовими комісаріатами самопроголошених республік розпочався набір учасників до незаконних збройних, воєнізованих формувань так званих «ДНР» і «ЛНР».

24.02.2022 близько 05 години ранку збройні сили РФ спільно з підрозділами незаконних збройних, воєнізованих формувань терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР» здійснили інтенсивні ракетно-бомбові та артилерійські обстріли по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, перетнули державний кордон України та вторглися на територію України на ділянках Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та Херсонської областей, тобто розпочали відкритий міжнародний збройний конфлікт між Російською Федерацією (держава-агресор) та Україною.

В цей же день, у зв`язку з відкритою військовою агресією РФ проти України Указом Президента України ОСОБА_13 від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022

«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022

«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

При цьому, у відкритій військовій агресії проти України широкомасштабно застосовувалися збройні сили РФ із залученням незаконних збройних, воєнізованих формувань самопроголошених республік «ДНР», «ЛНР». Зазначені незаконні збройні, військові формування створювались керівниками так званих «ДНР» і «ЛНР» та іншими невстановленими особами з 2014 року та діяли на території окремих регіонів Донецької на Луганської областей України під загальним керівництвом військового командування РФ.

Одним з таких незаконних збройних, воєнізованих формувань, створених на тимчасово окупованій території Донецької області, є т. зв. в/ч 08801 «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка».

У свою чергу, на ОСОБА_7 , як громадянин України, згідно із ст. 65 Конституції України, покладено обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. У відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, військовий обов`язок громадянина України може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Тобто, у разі збройної агресії проти України з боку РФ, ОСОБА_7 зобов`язаний здійснювати захист держави Україна шляхом виконання військового обов`язку виключно у складі сил оборони України, утворених відповідно до законів України.

Водночас, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, ОСОБА_7 , являючись громадянином України, вирішив прийняти участь у бойових діях на боці ворога - Російської Федерації, вступив на територію ворога та в стан розташування його військ - збройних сил РФ для сприяння в спричиненні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Так, ОСОБА_7 , при невстановлених у ході досудового розслідування обставинах, але не пізніше березня 2022 року добровільно вступив у збройне, воєнізоване формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка».

Після вступу ОСОБА_7 до в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», його було призначено на посаду старшого стрільця, де він отримав звання рядового. Також, ОСОБА_7 було забезпечено форменим одягом з відповідними знаками розрізнення та символікою, вогнепальною зброєю, засобами захисту та зв`язку.

У подальшому, в період з березня по 11 червня 2022 року ОСОБА_7 , діючи на боці ворога держави-агресора РФ, у складі незаконного збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка» на тимчасово окупованих збройними силами РФ територіях поблизу населених пунктів Велика Лепетиха, Катеринівка, Князе-Григорівка та інших сіл, селищ, міст Херсонської області, вчиняв наступні дії:

- виконував вказівки та накази командирів з числа військовослужбовців збройних сил РФ та учасників незаконних збройних, воєнізованих формувань так званої «ДНР», які були за званням чи посадою вище;

- відповідав за успішне виконання бойових завдань з протидії підрозділам Збройних Сил України

- облаштовував та укріплював військові пости та блокпости, ніс чергування на них;

- здійснював охорону об`єктів на окупованих територій;

- під час несення служби у військовій польовій камуфльованій формі зразка збройних сил РФ, відкрито носив при собі вогнепальну зброю;

- брав участь у виявлені українських військовослужбовців у тимчасово окупованих населених пунктах Херсонської області.

При цьому, ОСОБА_7 , перебуваючи та діючи у складі незаконного збройного, воєнізованого формування в/ч 08801 т. зв. «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», усвідомлював, що в умовах введеного на території України воєнного стану, триваючої відкритої військової агресії РФ проти України, здійснення її збройними силами спільно з незаконними збройними формуваннями «ДНР», «ЛНР» інтенсивних ракетно-бомбових ударів та артилерійських обстрілів по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, окупації її територій, він своїми умисними діями на боці РФ як держави-агресора бере активну участь у військовій агресії проти України, діє на боці ворога на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України: переході на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2113-ІХ від 03.03.2022).

30.11.2022 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Новополтавка Краматорського району Донецької області, проживаючому за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , раніше не судимому, повідомлено в порядку ст. 135 КПК України, про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 111 КК України.

19.12.2022 підозрюваного ОСОБА_7 оголошено у розшук. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_7 доручено співробітникам 2 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Тернопільській області.

На даний час, підозрюваний ОСОБА_7 переховується від органів досудового розслідування та суду, знаходиться на тимчасово окупованій території Херсонської області з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Отже, вищевказані матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 умисно переховується від слідства та суду на тимчасово окупованій території Херсонської області з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 7 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 111 КК України. Притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності у загальному порядку, передбаченому чинним кримінальним процесуальним законодавством, неможливо.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 111 КК України, в тому числі під час досудового розслідування, шляхом проведення слідчих та інших процесуальних дій, отримано докази того, що підозрюваний може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Приймаючи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_7 , з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності, переховується від органів досудового розслідування та перебуваючи на волі може вчинити спробу незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, а також враховуючи відсутність можливості запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому, слідчий просить клопотання задовольнити.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав з викладених у ньому підстав та просив задовольнити.

Захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання та вказала, що ризики заявлені слідчим у клопотанні та підтримані у судовому засіданні прокурором не підтвердженні належними доказами.

Вказане клопотання у відповідності до ч. 6 ст. 193 КПК України розглядається за відсутності підозрюваної ОСОБА_14 , за участю її захисника.

Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Частина 1 ст. 29 Конституції України визначає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

У відповідності до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою обрання запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

В даному випадку сторона обвинувачення поставила перед слідчим суддею питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Це можна вважати особливим порядком попереднього вирішення питання про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та/або оголошений у міжнародний розшук. У випадку, якщо слідчий суддя прийме рішення про тримання під вартою особи, оголошеної в міжнародний розшук, після затримання такої особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя за участю підозрюваного має розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Отже, у разі перебування особи на тимчасово окупованій території України, КПК України встановлює процедуру, за якою спочатку може бути розглянуте за відсутності підозрюваного клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в порядку передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України, і рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного, який перебуває на тимчасово окупованій території України, за своєю правовою природою є дозволом на затримання останнього з метою приводу, що передбачено ч. 3 ст. 187 КПК України. Оскільки до підозрюваного не застосовується запобіжний захід, він не може утримуватися під вартою. Після затримання підозрюваного (не пізніш як через 48 годин з часу його доставки до місця кримінального провадження) слідчий суддя розглядає за його участю клопотання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід. Використані формулювання свідчать про те, що в умовах переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та оголошення у зв`язку з цим його у міжнародний розшук, КПК України розрізняє процедури обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою від процедури застосування такого обраного запобіжного заходу.

Також, слідчим суддею при вирішенні питання про його обрання не досліджується можливість застосування менш суворого запобіжного заходу, оскільки тримання під вартою це єдиний запобіжний захід, передбачений в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України. Питання про більш м`який запобіжний захід відносно підозрюваного стає предметом дослідження при застосуванні запобіжного заходу після його затримання і доставлення до слідчого судді.

Отже, при вирішенні питання про обрання щодо особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчому судді належить дослідити такі обставини: чи повідомлено особі про підозру у встановленому законом порядку; чи наявна обґрунтована підозра; чи наявні ризики кримінального провадження; чи виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та/або оголошений у міжнародний розшук.

Судом встановлено, що слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Тернопільській області розслідується кримінальне провадження № 0000108 від 30.11.2022 за підозрою громадянина України ОСОБА_7 у добровільній участі в незаконному збройному, воєнізованому формуванні в/ч НОМЕР_1 «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка», яке створене на тимчасово окупованій території Донецької області, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, а також у скоєнні державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме переході на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України.

30.11.2022 ОСОБА_7 повідомлено, в порядку ст. 135 КПК України, про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 111 КК України.

За приписами ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадку 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст.278 КПК України, передбачено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Зі змісту вказаної норми випливає, що письмове повідомлення про підозру слідчий або прокурор повинні вручати безпосередньо тій особі, яка зазначена в повідомленні.

У разі неможливості безпосереднього вручення письмового повідомлення про підозру зазначеній у ньому особі, слідчий або прокурор повинні використовувати інші способи, передбачені КПК для вручення повідомлень.

Частина 3 ст. 111, ч. 1 ст. 135 КПК України визначають, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи (ч. 2 ст. 135 КПК України).

Частина 8 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників) копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

У зв`язку із перебуванням ОСОБА_7 на тимчасово окупованій території Херсонської області, та неможливістю вручення повідомлення про підозру особисто у день його складення, орган досудового розслідування вжив заходів із вручення його у спосіб передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України для вручення повідомлень.

Згідно матеріалів кримінального провадження, доданих до клопотання, вбачається, що повістки про виклик та повідомлення про підозру було опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Чинний КПК України не визначає, якими саме доказами має бути доведено, що особу оголошено в будь-якому з видів розшуку (державному, міждержавному, міжнародному).

Статтею 6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, ратифікованої Україною 10.11.1994, у редакції від 21.01.2006, визначено, що договірні Сторони надають один одному правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, серед іншого, зокрема - складання і пересилання документів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, а також шляхом вручення документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місце знаходження підозрюваного не відоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Частиною 2 ст. 281 КПК України встановлено, що про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається,відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку, що орган досудового розслідування належним чином вжив заходів для вручення у спосіб, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, ОСОБА_7 повідомлення про підозру, останній набув у цьому кримінальному провадженні процесуальний статус підозрюваного, а тому, щодо нього може вирішуватися питання про обрання запобіжного заходу.

При цьому, слідчий суддя зазначає, що Кримінальний процесуальний кодекс України пов`язує набуття процесуального статусу підозрюваного, місцезнаходження якого не встановлено, саме з вжиттям заходів з вручення повідомлення про підозру, а не з фактичним отриманням повідомлення про підозру.

Щодо наявності обґрунтованої підозри, слідчий суддя зазначає наступне.

Запобіжний захід є заходом забезпечення кримінального провадження (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 цієї статті запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, зокрема, оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Отже, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, та що підозрюваний, оголошений у міжнародний розшук.

Положення кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри». Тому в оцінці цього питання слідчому судді належить користуватися практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, пункт 32 рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom» від 30.08.1990 (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (пункт 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04).

При цьому, факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

На підтвердження причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, слідчий надав зібрані у кримінальному провадженні матеріали, зокрема: показання свідків, а саме, ОСОБА_15 про те, що його дядько ОСОБА_7 з березня 2022 року перебуває на тимчасово окупованій території Херсонської області та бере участь у військових діях проти Збройних сил України у складі одного із бойових підрозділів окупаційних військ Російської Федерації; протоколи слідчих дій, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж № 69/5/2-615т від 13.06.2022, згідно з яким ОСОБА_7 бере активну участь у веденні бойових дій проти Збройних сил України на тимчасово окупованій території України, та займає посаду старшого стрільця у незаконному збройному, воєнізованому формуванні в/ч НОМЕР_1 «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка»; огляд від 13.11.2022 про створення і діяльність терористичної організації «Донецька народна республіка»; огляд від 29.11.2022 про незаконне збройне, воєнізоване формуванні в/ч НОМЕР_1 «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка»; інші докази в їх сукупності, зібрані під час досудового розслідування.

Висновки органу досудового розслідування щодо можливої причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, не є явно необґрунтованими чи очевидно недопустимими, тому слідчий суддя дійшов висновку про доведеність стороною обвинувачення обґрунтованості підозри тією мірою, щоб виправдати обрання заходів забезпечення кримінального провадження.

Так, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, а також, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Оцінюючи наявність ризиків, на існування яких посилається сторона обвинувачення, обґрунтовуючи подане щодо ОСОБА_7 клопотання, слідчий суддя виходить із такого.

Щодо наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя зазначає наступне.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

На даний час, підозрюваний знаходиться на тимчасово окупованій території Херсонської області. Вказаний факт свідчить про існування ризику, передбаченого

п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки підозрюваний ОСОБА_7 переховується від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 добровільно брав участь у злочинній діяльності незаконного, збройного, воєнізованого формування т. зв. в/ч НОМЕР_1 «Народної міліції» терористичної організації «Донецька народна республіка» на тимчасово окупованій території Донецької, Херсонської областей, у останнього можуть зберігатися об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Зазначене свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що підозрюваний ОСОБА_7 перебуваючи на волі має можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Окрім того, зважаючи на той факт, що підозрюваний ОСОБА_7 на даний час переховується від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території Херсонської області, у його діях наявний ризик, передбачений

п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України а саме можливість незаконно впливати на свідка у даному кримінальному провадженні.

Досудовим розслідуванням встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 не має місця проживання, соціальних зв`язків для існування на не окупованій території України. Таким чином, надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вищевказаного кримінального правопорушення, дають підстави вважати, що підозрюваний, розуміючи невідворотність покарання, намагатиметься у будь-який спосіб уникнути відповідальності та може вчинити інші або продовжити вчинення кримінальних правопорушень. Зазначене свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи характер вищевказаного злочину та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його судом винуватим, є всі підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконними засобами впливати на свідка у кримінальному провадженні, який володіє інформацією щодо обставин вчинення ним зазначених злочинів, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинить нові або продовжуватиме вчиняти злочини, а тому, з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо оголошення ОСОБА_7 у розшук, слідчий суддя зазначає наступне.

Кримінальний процесуальний кодекс України жодним чином не обумовлює ухвалення судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного доведеністю факту перебування такої особи у розшуку, а лише визначає необхідність оголошення такого розшуку (ч. 6 ст. 193, ч. 2 ст. 281 КПК України).

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що постановою слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 від 19.12.2022 оголошено регіональний, державний (міждержавний), міжнародний розшук підозрюваного ОСОБА_7 .

Окрім цього, з матеріалів досудового розслідування доданими до клопотання вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 перебуває на тимчасово окупованій території України Херсонської області.

Винесення органом досудового розслідування постанови про оголошення підозрюваного в розшук, та перебування його на тимчасово окупованій території Херсонської області на переконання слідчого судді, є достатнім для підтвердження даного факту в розумінні вимог ч. 6 ст. 193 КПК України.

Враховуючи тяжкість злочинів, вчинення яких інкримінуються ОСОБА_7 , доведення прокурором наявності обґрунтованої підозри, а також, наявність ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає доведеною та обґрунтованою необхідність обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частиною 6 ст. 193 КПК України передбачено, що у випадку розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрання такого запобіжного заходу за відсутності підозрюваного, після затримання цієї особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного на підставі ч. 6 ст. 193 КПК України строк дії такої ухвали не зазначається.

Також, слідчий суддя при постановленні ухвали враховує положення абз. 7 ч. 4 ст. 183 КПК України, де зазначено, що при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, який перебуває на тимчасово окупованій території України, розмір застави не визначається.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 177, 184, 194, 205, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити.

Обрати щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новополтавка Краматорського району Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід розглядається слідчим суддею після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали слідчого судді оголошений 21 грудня 2022 року о 09 год. 00 хв.

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_16 ОСОБА_17