Справа № 446/1735/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 м. Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094 від 01.11.2022 року про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, українки, уродженки м. Кам`янка -Бузька, Кам`янка-Бузького району, Львівської області, із середньою освітою, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , отримувача соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства (другої групи), не працюючої, раніше судимої 11.10.2021 вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області за ч.1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не депутата, -
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4
обвинуваченої ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 засуджена вироком Кам`янка-Бузького районного суду від 11.10.2021, який набрав законної сили 11.11.2021, за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, сплата якого була розстрочена ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду від 04.02.2022 шляхом сплати штрафу рівними частинами на один рік, по 1416,70 грн щомісячно.
Після постановки ОСОБА_3 на облік 16.11.2021 Кам`янка-Бузьким районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, як засуджену особу до покарання у виді штрафу, належним чином ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання у виді штрафу та попереджено про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 389 КК України.
ОСОБА_3 , всупереч вимогам ч. 1 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України, достовірно знаючи про свій обов`язок щодо сплати штрафу, призначеного її вироком суду, впродовж місячного строку після набрання вироком законної сили та повідомлення про це Кам`янка-Бузького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу, відповідних дій не вчинила, у зв`язку із чим Кам`янка-Бузьким районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області вживались заходи, визначені Порядком виконання уповноваженими органами з питань пробації судових рішень про призначення покарання у виді штрафу, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1301/5 від 27.04.2018 та ч. 3 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Незважаючи на вжиті уповноваженим органом з питань пробації заходи, засуджена ОСОБА_3 , продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на умисне ухилення від сплати штрафу, достеменно знаючи про обов`язок сплати штрафу у визначеному розмірі, маючи реальну можливість виконати відповідне рішення суду та покладені на нею судом обов`язки і сплатити штраф, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не бажаючи сплачувати його, без поважних причин не сплатила, будь-яких заходів, спрямованих на сплату штрафу не вжила, оскільки не пред`явила документа про оплату частини штрафу до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання або інформацію про причини несплати штрафу, понад сім місяців після винесення ухвали про розстрочення невиплаченої суми штрафу, чим свідомо ухилилася від сплати штрафу призначеного вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 389 КК України - ухилення засудженою від відбування покарання у виді сплати штрафу.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у скоєнні інкримінованого кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 389 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнала повністю та пояснила, що призначеного вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області покарання у виді штрафу не виконала, у зв`язку відсутністю у неї таких коштів. Вказала, що не працевлаштована , так як являється інвалідом 2 групи з дитинства.
Судом з`ясовано, що обвинувачена у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, правильно розуміє зміст фактичних обставин пред`явленого їй обвинувачення, сумнівів у добровільності її позиції немає. Прокурор в свою чергу також не оспорював фактичні обставини, при яких вчинено кримінальне правопорушення, сумнівів у добровільності такої позиції учасників судового провадження в суду немає.
В судовому засіданні учасники судового провадження не заперечили проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, сторонам було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, тому суд за даних обставин визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин вчинення кримінального правопорушення, які ніким не оспорюються.
Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй проступку ґрунтується на даних у судовому засіданні показаннях самої обвинуваченої яким суд надає віри, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей, і тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості, а також на досліджених матеріалах кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої.
Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України ухилення засудженого від відбування покарання у виді штрафу доведена.
При призначенні покарання обвинуваченій суду слід суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
В даній справі, суд, призначаючи покарання ОСОБА_3 при виборі останній заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховує дані про особу обвинуваченої та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Так кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 389 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, у відповідності до п. 1 ст. 66 КК України суд визнає її щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Досліджуючи дані, які характеризують особу обвинуваченої суд бере до уваги, що вона раніше судима, судимість не погашена, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, враховує її характеристику, те, що вона являється інвалідом другої групи, не працює.
У судовому засіданні прокурор просив врахувати дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона є інвалідом другої групи, що унеможливлює призначення покарання, передбаченого ч.1 ст. 389 КК України.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами покарання» (із змінами станом на 6 листопада 2009 року) при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Частиною 1 ст.389 КК України передбачено, що за ухилення від сплати штрафу передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк.
Згідно ч.2 ст.57 КК України, виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли шістнадцяти років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, приватних виконавців, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування.
Згідно ч.3 ст.61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Згідно з роз`ясненнями абз.7 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами покарання» (із змінами станом на 6 листопада 2009 року) суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності підстав, відповідно до ст.7 КПК України повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Враховуючи той факт, що обвинувачена ОСОБА_3 згідно виписки із акту огляду МСЕК до довідки серії10 ААА № 861970 є інвалідом другої групи а відтак і непрацездатною особою, відповідно до ст. ст.57, 61 КК України, їй не може бути призначено жодне із альтернативних видів покарань визначених санкцією ч.1 ст.389 КК України.
Оскільки, судом не встановлено підстав для звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 389 КК України, а передбачені санкцією цієї статті види покарань не можуть бути до неї застосовані як до інваліда другої групи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.389 КК України на підставі ч.1 ст. 74 КК України, у зв`язку з відсутності процесуальної можливості призначення покарання.
Окрім цього, оскільки відповідно до вимог ст.71 КК України, невідбуте покарання за попереднім вироком може бути приєднано лише до покарання, призначеного за новим вироком, а даним вироком ОСОБА_3 , не призначається жодного покарання, а відтак, суд вважає, що вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.10.2021 слід виконувати самостійно.
Цивільний позов не заявлявся.
Запобіжний захід не обирався.
Процесуальних витрат не має.
Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ч. 9 ст.100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 366-368, 371, 374, 376 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.389 КК України.
На підставі ч.1 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від покарання, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, у зв`язку з відсутністю процесуальної можливості призначення їй покарання, передбаченого санкцією цієї статті як інваліду другої групи.
Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.10.2021 виконувати самостійно.
Речові докази: оригінали документів особової справи № 18/2021 стосовно ОСОБА_3 залишити при матеріалах кримінального провадження № 0000094 від 01.11.2022.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1