Справа № 206/1328/23
Провадження № 1-кс/206/108/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , представника користувача адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання дізнавача СД ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_5 по кримінальному провадженню № 0000080, відомості про яке внесено до ЄРДР 24.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Дізнавач СД ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області звернувся із клопотанням погодженим прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000080, відомості про яке внесено до ЄРДР 24.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що CД ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 24.03.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України. 23.03.2023 до чергової частини ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від експерта сервісного центру МВС України № 1241, про те, що 23.03.2023 під час дослідження наданого транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , було виявлено підробку номеру двигуна, який піддавався змінам, шляхом видалення з поверхні номерного майданчика шару металу на якому нанесено первинний номер двигуна механічним способом не в умовах заводу виробника. 23.03.2023 слідчим СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенантом поліції ОСОБА_6 проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортний засіб марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , ключі від транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 . Вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та поміщений на території ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 4. В ході проведення досудового розслідування виникає необхідність у проведенні експертизи з метою перевірки чи вносилися зміни в ідентифікаційний номер двигуна, для дослідження експерту необхідно надати вказаний транспортний засіб. Транспортний засіб є доказом кримінального правопорушення та існує ризик його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, передачі, відчуження або використання. Отже, транспортний засіб, є речовим доказом оскільки є матеріальним об`єктом, який може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, та зберіг на собі сліди зміни агрегатів та вузлів. Враховуючи вище викладене, а також те, що тимчасово вилучене майно має суттєве доказове значення у кримінальному провадженні для підтвердження або спростування факту вчинення невстановленими особами кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 290 КК України, виникла об`єктивна необхідність у накладенні арешту з метою позбавлення можливості розпоряджатися будь-яким чином та використовувати наступне майно, а саме транспортним засобом марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 . Документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном: ОСОБА_7 є користувачем транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 на підставі посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Виходячи з матеріалів кримінального провадження в сторони обвинувачення мається обґрунтована підозра, щодо мирного (законного) володіння та розпорядженням ОСОБА_7 , транспортним засобом марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , та свідоцтвом про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Отже, дізнавач вважає, що необхідно заборонити користуватися вказаним майном та обмежити право розпоряджатися ним та відчужувати його, так як не застосування заборони розпорядження, використання та відчуження вищезазначеного майна може привести до його зникнення, втрати, пошкодження, або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженню. А тому, дізнавач просив задовольнити клопотання і винести ухвалу про накладення арешту у вигляді заборони на розпорядження, користування та відчуження майном, вилученим в ході проведення огляду місця події 23.03.2023, а саме: транспортним засобом марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 ; ключами від вищевказаного транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтвом про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 .

Від представника користувача майном адвоката ОСОБА_4 до суду надійшли письмові заперечення на клопотання про арешт майна, які обґрунтовані тим, що як вбачається з конверта про відправку клопотання про арешт майна, який знаходиться в матеріалах справи клопотання було відправлено (подано) не ОСОБА_3 , а приватною особою ОСОБА_8 . Тобто, клопотання подано було не уповноваженою на це особою. Крім того, в клопотанні про арешт майна зазначено невірну модель автомобіля. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вказано модель автомобіля Nubira EWCQ506. Однак, в клопотанні дізнавач просить накласти арешт на автомобіль моделі Nubira. Крім того, автомобіль вірної моделі Nubira EWCQ506, не визнано речовим доказом. Згідно постанови про визнання речовим доказом зазначено модель Nubira, тобто не може бути накладено арешт на автомобіль, який не визнано речовим доказом. Також, в клопотанні про накладення арешту взагалі не зазначений основний ідентифікаційний код автомобіля, а саме VIN-код. Також VIN-код не зазначений і у постанові про визнання речовим доказом. Ідентифікаційний номер транспортного засобу структурне поєднання буквено-цифрових символів. Присвоюється виробником транспортного засобу з метою ідентифікації останнього та наноситься на деталі кузова, шасі (рами), згідно із стандартами. Крім того, взагалі незрозуміло для чого необхідно арештовувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі, адже вони не є підробленими і на них немає слідів злочину. Адвокат ОСОБА_4 вважає, що таке клопотання про арешт майна належним чином не обґрунтоване, оскільки у клопотанні відсутній зв`язок та докази такого зв`язку між матеріалами кримінального провадження та обставинами викладеними у клопотанні, в якому дізнавач обґрунтовує необхідність накладення арешту, крім того, дізнавачем не доведено наявність достатніх підстав вважати, що документи самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з якими подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні та відповідають критеріям ч. 2 ст. 167 КК України. Крім того, з матеріалів вбачається, що володілець транспортного засобу не є підозрюваним або обвинуваченим в рамках кримінального провадження, зокрема ст. 290 КК України не передбачено покарання у вигляді спеціальної конфіскації майна; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відсутні також відомості щодо наявності завданої шкоди у даному кримінальному провадженні, що відповідно виправдовувало б такий вид обтяження, як накладення арешту на майно. Враховуючи викладене, представник користувача майном вважає, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем, який не мав стосунку до вчиненого кримінального правопорушення, обмеження його права власності є недопустимим, відсутність арешту майна, в даному разі, не буде перешкоджати проведенню досудового розслідування, а тому просив відмовити в задоволенні клопотання та повернути його прокурору.

Дізнавач у судовому засіданні клопотання підтримав, просив задовольнити.

Представник користувача майном у судовому засіданні зазначив, що клопотання є необґрунтованим та вказав, що клопотання було подано особою, яка не мала на це повноважень. Крім того, в клопотанні невірно зазначено модель транспортного засобу, не вказано ідентифікаційний код автомобіля.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що відповідає п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Однак, як вбачається з відомостей зазначених на конверті, клопотання про арешт майна було направлено приватною особою ОСОБА_8 .

Як вбачається із копії постанови про визначення дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування в кримінальному провадженні від 24.03.2023 та копії постанови про визначення групи прокурорів від 24.03.2023, ОСОБА_8 не є особою, яка має повноваження звертатись із даним клопотанням до слідчого судді.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 ч. 2 ст. 171 КПК України до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак, в порушення вищевказаної норми, дізнавачем у клопотанні про арешт майна не вірно зазначено модель автомобіля на який останній просить накласти арешт, а додані копії документів суперечать доводам дізнавача у клопотанні.

Так, відповідно до копії протоколу огляду місця події від 23.03.2023, в ході проведення огляду було вилучене наступне майно: автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira EWCQ556», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , ключі від вказаного автомобіля.

В той же час, в клопотанні про арешт майна дізнавач просить накласти арешт на автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , тобто дізнавачем невірно зазначено вид майна, на який він просить накласти арешт, а також, відсутній ідентифікаційний код VIN-код, який наноситься на деталі кузова, шасі (рами), згідно із стандартами.

Крім того, відповідно до копії постанови про визнання матеріальних об`єктів речовими доказами у кримінальному провадженні від 24.03.2023, визнано матеріальні об`єкти: транспортний засіб марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , ключі від транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 речовими доказами.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

В той же час, слідчий суддя погоджується з доводами представника користувача майном щодо того, що саме автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira EWCQ556», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 не було визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а тому його арешт з обґрунтованих дізнавачем підстав не можливий.

Крім того, слідчий суддя погоджується з доводами представника користувача майном щодо того, що дізнавачем у своєму клопотанні не обґрунтовано необхідність накладення арешту на ключі від транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 .

Так, в розумінні вищевказаних норм КПК України, дізнавачем не обґрунтовано в клопотанні про арешт майна, що ключі від транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Daewoo» моделі «Nubira», і.н.з. НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Частиною 3 ст. 132 КПК України передбачено, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 5 ст. 132 КПК України, передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Так, в обґрунтування необхідності арешту дізнавачем лише зазначено, що в ході проведення досудового розслідування виникає необхідність у проведенні експертизи з метою перевірки чи вносились зміни в ідентифікаційний номер двигуна, для дослідження експерту необхідно надати вказаний транспортний засіб.

Проте, на думку слідчого судді, жодним чином не підтверджується необхідність накладення арешту у вигляді заборони на розпорядження, користування та відчуження майном, вилученим в ході проведення огляду місця події 23.03.2023 та наявності ризиків, оскільки не доводить існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не доводить, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні та те, що може бути виконане завдання, для виконання якого дізнавач звертається із клопотанням.

Таким чином, дізнавачем не доведено, що саме позбавлення права користуватись, розпоряджатись та відчужувати майно призведе до збереження автомобіля, який до того ж не визнано речовим доказом, та що незастосування такого крайнього заходу, як арешт майна, призведе до його знищення чи приховування.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на це слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього достатніх підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону. При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб та умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що клопотання дізнавача про арешт майна не відповідає вимогам КПК України, не обґрунтоване, не доведено необхідність накладення арешту, а тому, за таких обставин, законних підстав для задоволення клопотання не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 131-132, 170-174, 369, 371, 372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені клопотання дізнавача СД ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_5 по кримінальному провадженню № 0000080, відомості про яке внесено до ЄРДР 24.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1