Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3765/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
законного представника неповнолітнього
потерпілого: ОСОБА_9 ,
представника
неповнолітнього потерпілого: ОСОБА_10 ,
представника потерпілої
ОСОБА_11 : ОСОБА_12 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2022 року про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 27.11.2022р.,

в с т а н о в и л а:

На розгляді Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження № 0000044 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п. 1,2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 115 КК України.

Прокурор надіслав до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , без права внесення застави, оскільки ризики, визначені п.п.3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу не змінилися, зокрема, ризики переховування обвинувачених від суду, протиправного впливу на свідків у кримінальному провадженні та вчинення обвинуваченими інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні заяв командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_15 , керівника та експерта експертної групи взаємодії з питань цифрової трансформації Директорату політик цифровізації, цифрового розвитку, цифрових трансформацій і кібербезпеки у сфері оборони Міністерства оборони України ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про передачу обвинуваченого ОСОБА_7 на особисту поруку.

Клопотання прокурора задоволено.

Продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 27 листопада 2022 року (включно), без права внесення застави.

Судом першої інстанції враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, характер злочинів, в яких обвинувачуються особи та які пов`язані із умисним позбавленням життя малолітньої особи, та вважав, що з урахуванням суспільної небезпечності вчинених злочинів існує ризик переховування обвинувачених від суду. Крім того, на даному етапі судового провадження залишається ризик протиправного впливу обвинуваченими на потерпілих та свідків. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

На вказане рішення захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 29.09.2022, в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 . Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 .

Вважає, що суд допустив неповноту судового розгляду, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судове рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте із недотриманням норм кримінального та кримінального процесуального законодавства України.

Вказує, що не зважаючи на наполягання захисників ОСОБА_7 на необхідності проведення судових засідань, призначених на 12.08.2022 та 30.08.2022, в режимі відеоконференцзв`язку та початку дослідження доказів, з метою якомога швидшого встановлення в суді факту невинуватості останнього, вказані клопотання були відхиленні судом із посиланням на неможливість проведення такого засідання у разі наявності заперечень обвинуваченого щодо участі у засіданні у режимі відеоконференцзв`язку.

Не зважаючи на це, суд прийняв діаметрально протилежне рішення про можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку, не зважаючи на позицію ОСОБА_7 , низьку якість зв`язку та на неможливість здійснення ефективного захисту особи адвокатами за таких умов, чим було порушено право ОСОБА_7 на ефективний захист під час розгляду клопотання.

Посилається на невідповідність клопотання вимогам ст.199 КПК України, оскільки в ньому відсутності відомості, передбачені п.1 ч.3 ст.199 КПК України.

Зі змісту клопотання вбачається, що воно не містить жодних обґрунтувань того, що заявлені прокурором ризики не зменшились. Єдиною обставиною, якою прокурор виправдовує необхідність тримання останнього під вартою є - тяжкість висунутого обвинувачення.

Зазначає, що поведінка ОСОБА_7 безпосередньо після події, що мала місце 07.03.2022 (тобто у момент, коли ймовірність та реальна можливість настання ризику переховування від органу досудового розслідування та суду була максимальною), вказує на його законослухняність, належну процесуальну поведінку та бажання з`ясувати об`єктивну істину у взаємодії із працівникам правоохоронних органів. Більше того, ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочину надаючи на першу вимогу пояснення, показання та добровільно приймаючи участь у слідчих діях, від участі в яких він мав право відмовитись.

Посилається на те, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного.

Додатково зазначає, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, є неправомірним, оскільки сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тримання під вартою.

Крім того клопотання не містить викладу обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Посилається на те, що продовження тримання ОСОБА_7 під вартою зумовлено виключно неналежною організацією процесу доставки обвинуваченого до суду та не може виправдовувати подальше обмеження його особистої свободи. Клопотання та, як наслідок, ухвала не містять обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Звертає увагу на те, що зміна застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту із носінням електронного засобу контролю, за адресою проживання останнього: АДРЕСА_1 , повністю нівелює ризик переховування від суду та виключить можливість будь- якого впливу на свідків, що проживають у м. Радомишль.

Посилається на те, що у клопотанні зазначено, що існують обставини, які дають підстави обґрунтовано обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та які підтверджуються належними та допустимими доказами. Разом з тим, до клопотання не було долучено жодного доказу та копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує свої доводи, окрім витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та копій ухвал слідчих суддів про обрання та продовження строку застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування.

Зазначає, що прокурором не доведено того, що існує обґрунтована підозра (обґрунтоване обвинувачення) щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Вказує, що в процесі притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності до останнього була застосована неналежна правова процедура, що свідчить про не набуття ним статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.03.2022, відсутність обґрунтованого обвинувачення. Допущенні порушення прямо виключають можливість застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, тим паче пов`язаного з обмеженням його особистої свободи.

Зазначає, що кримінальне провадження, в якому б розслідувались інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, не існувало (не було зареєстроване у -. ЄРДР) в об`єктивній реальності станом на момент притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Посилається на те, що притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності неуповноваженим суб`єктом, а саме слідчим, що не входив до складу групи слідчих у кримінальному провадженні (яке ще не було розпочате), що вказує на застосування до ОСОБА_7 неналежної правової процедури та на не набуття ним статусу підозрюваного і обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.03.2022.

Вказує, що здобуті органом досудового розслідування докази вказують на невинуватість ОСОБА_7 . Протягом досудового слідства у кримінальному провадженні, так і не було встановлено причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, а на місці події не було віднайдено жодної кулі, випущеної зі зброї останнього.

Враховуючи наведенні обставини, у розпорядженні суду були відсутні процесуальні документи та докази, які б дозволяли б прийняти рішення про продовження застосування щодо ОСОБА_7 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що свідчить про безпідставність та незаконність оскаржуваного рішення.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи та вимого апеляційної скарги просили її задовольнити з викладених в ній мотивів. Обвинувачений ОСОБА_7 надав свої письмові пояснення, в яких заперечуючи свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів, посилається на відсутність будь-яких намірів ухилятися від суду впливати на інших учасників провадження, іншим чином перешкоджати судовому розгляду, просив врахувати його намір здійснювати волонтерську та кураторську діяльність у зв`язку зі збройною агресією РФ.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення. При цьому прокурор також заперечив проти застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу як особиста порука, посилаючись на недієвість даного заходу, оскільки особи, які просять передати на поруки обвинуваченого, не зможуть забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків через перебування на службі в підрозділах ЗСУ.

Представники та законний представник неповнолітніх потерпілих заперечили щодо задоволення апеляційної скарги.

В судовому засіданні було опитано ОСОБА_16 та ОСОБА_17 як осіб, які звернулися до суду із заявою про передачу обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки, підтримали дану заяву та запевнили в можливості виконувати обов`язки, пов`язані з цим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду відповідає зазначеним нормам та положенням ст. 331, та глави 18 КПК України .

Так на розгляді Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження №0000044 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , доводи сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з обмеженням волі, та зави ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 передачу обвинуваченого на їх особисту поруку дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Подане клопотання прокурора відповідає вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зазначене клопотання було предметом завчасного дослідження сторони захисту, обвинувачений та захисники мали можливість приймати участь в його вирішенні, надавали свої в тому числі і письмові заперечення, однак достатніх доводів своїх заперечень, як і доводів в підтримку заяв про передачу обвинуваченого на поруки суду першої інстанції та апеляційному суду не надали.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останнього.

Колегія суддів вважає, що з метою уникнення покарання обвинувачений може переховуватися від суду, що дає підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Також колегія суддів вважає доведеною наявність ризику впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Письмові пояснення, надані обвинуваченим ОСОБА_7 , щодо відсутності ризиків та опис обставин за яких вчинено кримінальне правопорушення на переконання апеляційного суду не спростовують висновки суду першої інстанції про наявність ризиків та не дають, переконливих гарантій добросовісної поведінки обвинуваченого в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі й при застосуванні домашнього арешту на вказаній стадії кримінального процесу.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів визнає безпідставними посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків на які посилається прокурор.

Доводи сторони захисту про безпідставність продовження строку тримання під вартою у зв`язку з необґрунтованістю підозри, не доведеністю вини в інкримінованих злочинах та порушення правовою процедури набуття статусу обвинуваченого колегія суддів вважає безпідставними та передчасними.

Так кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка оскаржується захисником в поданій апеляційній скарзі, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

ОСОБА_7 не є підозрюваним, а має статус обвинуваченого, щодо якого судом здійснюється судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, а тому лише суд, що здійснює судовий розгляд вправі надавати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достатності та приймати рішення доводять чи не доводять вони висунуте обвинувачення.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а саме протиправного позбавлення життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
При цьому слід також враховувати і позицію потерпілих, які однозначно висловилися про необхідність продовження тримання під вартою обвинуваченого та про продовження існування зазначсених ризиків.
Не можуть бути враховані як підстава до застосування більш м`якого запобіжного заходу і доводи апеляційної скарги захисника про те, що клопотання про продовження строку запобіжного заходу було розглянуто судом в режимі відеоконференції без належної згоди на це обвинуваченого, оскільки такий порядок розгляду клопотання був обумовлений об`єктивними причинами , а саме закінченням попередньо визначеного строку даного запобіжного заходу і обов`язку суду розглянути клопотання прокурора в межах такого строку. Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 був безумовно забезпечений належною правової допомогою, судом також було допущено до розгляду та розглянуто відповідні заяви про передачу його на особисту поруку, таки м чином права ОСОБА_7 порушено не було, зазначені доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційні доводи захисника щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого безпосередньо після події , що на його думку свідчить про невілювання ризиків, зазначених прокурором та судом першої, заслуговують на увагу апеляційного суду, разом з тим не є безумовною підставою для твердження щодо безпідставності на даний момент продовження виключного запобіжного заходу з огляду на наведені вище в даній ухвалі обставини.

При цьому посилання автора апеляційної скарги на наявність на його думку грубих процесуальних порушень в ході процедури повідомлення про підозру, пред`явлення обвинувачення, притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності з викладенням хронології кримінального провадження та вказівкою на відповідні порушення, а також посилання на відсутність доказів на підтвердження наявності в його діях складу кримінальних правопорушень, що інкримінуються, а також на встановлення фактичних обставин події, які на його думку спростовують причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, були предметом розгляду як суду першої інстанції, так і апеляційного суду в ході розгляду та перегляду попередніх аналогічних клопотань прокурора, разом з тим на думку апеляційного суду з огляду на стадію кримінального провадження та повноваження суду на час відповідної стадії судового розгляду, є передчасними. Зазначені доводи фактично викладені в заперечення проти обвинувачення і повинні бути перевірені під час судового розгляду та вирішені під час постановлення рішення по суті кримінального провадження.

Доводи та посилання апелянта та обвинуваченого на відповідні характеризуючі особу останнього дані та його посткримінальну поведінку на даній стадії судового розгляду не можуть бути підставою для твердження про зменшення встановлених раніше та зазначених в даній ухвалі ризиків та про можливість застосування до обвинуваченого іншого, не пов`язаного з обмеженням волі запобіжного заходу.

Крім того, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, характером злочинів у яких він обвинувачується додатково свідчить про правильність висновків суду, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, є неможливим.

З вказаних підстав цілком обгрунтовано також відмовлено судом у задоволенні заяв ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про передачу ОСОБА_7 їм на поруки, а також враховуючи те, що вказані особи є військовослужбовцями, що викликає об`єктивні сумніви з огляду на воєнний стан в України щодо їх здатності забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, в тому числі і забезпечення явки обвинуваченого до суду на першу вимогу. При цьому категоричні завіряння вказаних осіб в апеляційному суді про наявність в них такої можливості не переконала колегію суддів у відсутності вказаних вище сумнівів та у можливості застосувати до обвинуваченого такий запобіжний захід.

Всі викладені апеляційні доводи були предметом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, і їм надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Посилання захисника в апеляційній скарзі на необгрунтованість ухвали суду першої інстанції не знайшла свого підтвердження, в тому числі і з огляду на те, що основний обсяг заперечень та доводів сторони захисту стосується саме стадії судового розгляду, дослідження доказів та прийняття судом рішення по суті обвинувачення в результаті судового розгляду кримінального провадження. При цьому суд позбавлений повноважень висловлювати свої висновки по вказаних доводах при вирішенні процесуального питання щодо запобіжного заходу.
Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин, які стосуються питання запобіжного заходу, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та безпідставності заяв про передачу його на поруку або про застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з обмеженням волі.
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , які б слугували безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2022 року про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: