Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/715/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 187 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2022 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець місто Олександрія Кіровоградської області, українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, невійськовозобов`язаний, не одружений, не має на своєму утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, не працює, проживає по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів:

з 19 жовтня 2022 року до 17 грудня 2022 року включно, без визначення розміру застави.

Також цією ухвалою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів: зз 19 жовтня 2022 року до 17 грудня 2022 року включно, без визначення розміру застави, однак судове рішення відносно нього жодними учасниками не оскаржується,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001634, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 3 ст. 187 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 187 КК України

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених, оскільки відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 травня 2022 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, яке є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, не одружений, не має на утриманні дітей чи інших утриманців, офіційно не працює та суспільно-корисною працею не займається, тобто не має міцних соціальних зв`язків. Крім того, обвинувачений раніше судимий за вчинення умисного та корисливого злочину, знову обвинувачується у вчиненні корисливого злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду і постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що він тримається під вартою з 04.12.2020 року по теперішній час.

В той же час прокурор не може доставити потерпілого до суду на протязі двох років та суд не дає приводу до потерпілого. Змінився склад суду і ссудовий розгляд почався спочатку, за два роки прокурор посилається на одні і ті ж самі ризики.

В той же час, до скоєного злочину за ч. 3 ст. 187 КК України він не має жодного відношення.

Також суддя суду першої інстанції позбавила його права на захист, оскільки розглянула клопотання без його участі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 який просив обрати обвинуваченому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме у вчиненні нападу з метою заволодінням чужим майном, поєднаним із насильством небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникнення у житло, вчинений повторно.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.

Доводи обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу напотерпілого, свідків та інших підозрюваних, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_7 розуміючи, що він є раніше судимими, інкримінований злочин є особливо тяжким, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

Про наявність ризику свідчить те, що ОСОБА_7 офіційно не працює, раніше неодноразово судимий, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування та вчинити нові кримінальні правопорушення.

Ризик вчинення ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень підтверджується тим, що останній будучи раніше судимим належних висновків не зробив та на шлях виправлення не став.

При цьому, необхідно зазначити про те, що причиною вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є відсутність грошових коштів та бажання отримати чуже майно.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень ОСОБА_7 , що нього можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Як вбачається з матеріалів клопотання ОСОБА_7 починаючи з 2009 року на шлях виправлення не став, колегія суддів вважає, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків.

Доводи апеляції про відсутність ризиків, колегією суддів не може бути враховано оскільки ОСОБА_7 категорично відмовляється доводити своє виправляння та у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, останній з високою імовірність вчинить нове кримінальне правопорушення.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений та утриманців не має.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Доводи обвинуваченого про порушення права на захист судом першої інстанції не можуть бути враховані оскільки, як вбачається безпосередньо з ухвали суду першої інстанції розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відбулось безпосередньо за участю захисника.

Відповідно до п. 7 листа Верховного Суду №2/0/2-22 від 03.03.2022 щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану, ураховуючи об`єктивні обставини, як виняток, можна допускати розгляд клопотань щодо запобіжних заходів без участі підозрюваного, з належною мотивацією такої процедури розгляду.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про можливість розгляду клопотання без участі обвинуваченого, зважаючи на введення на те, що 24 лютого 2022 року, Президент України підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Згідно з цим, воєнний стан запроваджується з 05:30 строком на 30 діб. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У зв`язку із воєнними діями та неможливістю доставити до суду у судове засідання обвинуваченого ОСОБА_7 з ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», де останній тримається під вартою, з метою гарантування Конституційного права підозрюваному на захист, розгляд справи проводився за участю захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та без участі обвинуваченого. Вказане повністю узгоджується з вимогами ст.. 615 КПК України.

Отже, ризики передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також, слідчий суддя у відповідності до вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу правильно не визначив ОСОБА_7 розмір застави оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням насильства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 травня 2022 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2022 року, якою ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів з 19 жовтня 2022 року до 17 грудня 2022 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12