ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2477/22 Справа № 187/2014/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білобожниця Чортківського району Тернопільської області, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, не працюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у кримінальному провадженні №0000493,

Встановила:

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 ( шість) років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в закону силу.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 11 жовтня 2021 року.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10.10.2021 року приблизно о 20 годині, перебуваючи у приміщенні кімнати гуртожитку на території ТОВ «Екофілд», яке розташоване за адресою: вул. Степова, 2, с. Чаплинка Петриківського району Дніпропетровської області, де під час сварки, яка виникла на ґрунті раптових особистих неприязних стосунків, під час розлиття спиртних напоїв, між ним та його знайомим ОСОБА_9 , маючи умисел спрямований на умисне заподіяння останньому тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 близько 20 ударів кулаками правої та лівої рук в область голови. В результаті нанесених ударів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 впали на бетонну підлогу.

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи на досягнення злочинного результату, під час того як останній лежав на бетонній підлозі ОСОБА_7 сидячи на ОСОБА_9 , спричинив останньому близько 20 ударів кулаками правої та лівої руки в область голови. Після чого ОСОБА_7 , підвівся та наніс один удар дерев`яною палицею в область лобної ділянки голови ОСОБА_9 та у подальшому, не зупиняючись на досягнутому, наніс декілька ударів в область зони живота ОСОБА_9 ногами взутими у взуття.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, забою головного мозку 3 ступеню, гострої субдуральної гематоми в лівій лобно-скронево-тім`яній ділянці, субарахноідального крововиливу, дислокаційного синдрому, уламкових переломів кісток носу, передньої, латеральної стінок лівої верхньо-челюсної пазухи, перелому лівої виличної дуги, перелому лівого суглобового відростка нижньої щелепи зі зміщенням, масивних синців обох повік, виличних ділянок, забійних ран правої лобно-скроневої ділянок, забійних ран слизових оболонок губ, травматичної екстракції зубів, які у своїй сукупності за своїм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 скоїв умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати і направити справу на нове досудове розслідування. Крім того просить змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не давали показів, що обвинувачений вчинив даний злочин, тому просить викликати вказаних осіб для допиту у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що свідок ОСОБА_12 давав суду неправдиві покази, оскільки з ними не проживав, спиртні напої не розпивав.

На думку апелянта, свідок ОСОБА_13 може все пояснити суду, як відбувалися події, однак він не був викликаний судом для допиту.

Зазначає, що в день подій, отримавши аванс, він поїхав до смт. Петриківки за продуктами та одягом, коли повернувся, дізнався про те, що ОСОБА_9 веде себе агресивно по відношенню до інших працівників. Коли він знайшов потерпілого, він вже був побитий та в крові. Обвинувачений просив потерпілого лягти спати, однак той його не слухав. Разом зі ОСОБА_13 та ОСОБА_9 вони випили по пів склянки горілки, обвинувачений ліг відпочивати і що було далі не знає. Зранку його розбудили працівники поліції і він побачив ОСОБА_9 , який лежав на землі, весь у крові.

Крім того вказує, що суд безпідставно вказав у вироку про те, що він не перебуває на обліку у лікаря психіатра, оскільки з 2000 чи з 2001 року він перебуває на такому обліку.

- прокурор просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати через м`якість призначеного покарання, ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази: витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000493т від 11.10.2011 року та рапорт помічника чергового ВП № 10ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 11.10.2021 року.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не врахував небезпечність вчинення кримінального правопорушення, невизнання обвинуваченим своєї вини, відсутність з його боку жалю та каяття. Також вказує, що ОСОБА_7 є особою, раніше неодноразово судимою за злочини проти власності, а також проти життя за здоров`я особи. Дане правопорушення вчинив в стані алкогольного сп`яніння у період не знятої та не погашеної судимості.

Крім того вказує, що у порушення вимог ст. 84 КПК України, в мотивувальній частині вироку зазначено письмові документи, які є недопустимим, а також не є фактами та обставинами, які мають доказове значення до даного кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_14 подав до суду клопотання з проханням провести судове засідання апеляційної інстанції, призначене на 11.00 годину 22 грудня 2022 року в режимі відеоконференції між Дніпровським апеляційним судом та Петриківським районним судом Дніпропетровської області.

Однак, через відсутність технічної можливості, проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Петриківським районним судом Дніпропетровської області, не виявилось можливим.

Враховуючи думку обвинуваченого, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності захисника, думку прокурора, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання апеляційної інстанції за відсутності захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_14 .

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачений підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив їх задовольнити; проти задоволення апеляційних вимог прокурора заперечував.

Прокурор підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечувала.

В судових дебатах учасники кримінального провадженні підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».

Також колегія суддів не може не зауважити, що відповідно до усталеної судової практики Європейського суду з прав людини, з питань належного відправлення правосуддя, судові рішення повинні повно відображати мотиви, на яких вони ґрунтуються («Морейра Ферейра проти Португалії (№ 2)» (Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2)), «Папон проти Франції» (Papon v. France)). Метою мотивування є показати сторонам, що їх почули і, таким чином, це сприятиме тому, щоб вони погодились із рішенням. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту.

Із судового рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені («Болдеа проти Румунії» (Boldea v. Romania)) і була надана конкретна і чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи («Морейра Феррейра проти Португалії (№ 2)» (Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2)), «S.C. IMH Suceava SRL проти Румунії» (S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania)).

Питання, яке стосується відсутності обґрунтування судових рішень відповідно до статті 6 §1 Конвенції, виникає у тих випадках, коли національні суди ігнорують конкретний, доречний і важливий аргумент, повідомлений заявником («Нечипорук і Йонкало проти України», «Ростомашвілі проти Грузії» (Rostomashvili v. Georgia), «Чжан проти України»).

Як вбачається з журналу судових засідань та технічного запису, обвинувачений ОСОБА_7 протягом усього судового розгляду справи у суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушенні не визнавав, зазначав, що свідком ОСОБА_13 може підтвердити його пояснення, наполягав на необхідності виклику в судове засідання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , заперечував проти закінчення судового слідства за відсутності вказаних осіб.

Згідно довідки, наданої Петриківською селищною радою від 08.07.2022 року, ОСОБА_9 проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 , однак на даний час за вказаною адресою не проживає, його фактичне місце перебування не відомо (а.с. 141 т.2).

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, під час проведення досудового розслідування даного провадження, 11 жовтня 2021 року ОСОБА_13 було допитано в якості свідка (а.с.6 т.2). Протокол допиту до матеріалів провадження стороною долучено не було.

Як зазначає частина 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не перевірив версію обвинуваченого ОСОБА_7 , допустивши тим самим істотну неповноту судового розгляду.

Ухвалюючи вирок, районний суд повинен був дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його допустимості, належності, достовірності та достатності для правильного встановлення всіх обставин справи.

Судом, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, в даному випадку були порушені ці вимоги КПК України, внаслідок чого районний суд дійшов висновку, який не повною мірою відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та який за відсутності здійснення під час судового розгляду належної перевірки вищевикладених обставин колегія суддів вважає передчасним.

Враховуючи викладене, обвинувальний вирок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим.

Оскільки оцінка доказів винуватості чи невинуватості особи має бути надана у сукупності з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами, про дослідження яких сторони під час апеляційного розгляду клопотання не заявляли, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості винесення кінцевого рішення у цьому кримінальному провадженні та дослідження у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України наявних у провадженні доказів та надання їм оцінку з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, як це передбачено вимогами ч.1 ст.94 КПК України, оскільки відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Колегія суддів приймає до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом саме на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався.

З другого боку в перелік підстав, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, істотні порушення кримінального процесуального закону, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, передбачені ст.ст.23,370,374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції.

Тому, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п.15, п.16ч.1 ст.7, ч.6 ст.22 та ст.23 КПК України, на думку колегії суддів, вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд у суд першої інстанції, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, тому дані обставини мають бути перевірені під час нового судового розгляду.

При новому розгляді даної справи суду першої інстанції необхідно встановити фактичні обставини справи, дати оцінку здобутим доказам, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційних скарг, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Лише потім, в залежності від встановленого, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у разі ж доведеності вини ОСОБА_7 - призначити покарання відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України. При цьому належить врахувати, що доводи прокурора підлягають ретельному дослідженню та відповідній процесуальній оцінці, з метою того, щоб уникнути можливості призначення вочевидь несправедливого покарання.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставини, при яких скоєний злочин, його тяжкість, про те, що встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились, колегія вважає, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних зобов`язань. Тому колегія вважає за доцільне продовжити строк тримання ОСОБА_7 під вартою до 22 лютого 2023 року.

Підстав для зміни запобіжного заходу ОСОБА_7 на більш м`який немає, оскільки у суду відсутні дані про зміну обставин, щодо наявності ризиків, що існували під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не надано таких даних й стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, 407, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 лютого 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 Н ОСОБА_15 С ОСОБА_16