УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 372/1089/22

провадження № 51-1561 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року щодо останньої,

встановив:

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року,

ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона з метою погашення боргу за банківським кредитом, вирішила погасити його внаслідок незаконного заволодіння шахрайським шляхом чужим майном, а саме грошовими коштами, належними іншим особам. Так, 30 березня 2022 року, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , через пошукову інтернет-систему «Google» знайшла фото жінок військовослужбовців Збройних Сил України, які у подальшому зберегла на свій мобільний телефон, а також знайшла інформацію щодо механізму створення публікації, де має бути розміщене фото та надпис на ньому. Після цього, вказаним способом остання знайшла механізм створення в онлайн режимі публікації, на якій можна розмістити фото та надпис біля нього.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_5 використала фото дівчини військовослужбовця Збройних Сил України, яка була одягнена у військову форму піксельного формату, та поряд з фото розмістила текст на якому були відомості щодо необхідності допомоги дівчині, зображеній на фото, а саме необхідно зібрати кошти у сумі 250 000 грн на протез, через втрату ноги в бою за місто Маріуполь, а також вказала свої анкетні дані та номер банківської картки, відкритої у АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_1 . Вищевказану створену публікацію остання розмістила у соціальній мережі «Facebook» в чат-групі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В подальшому, у період часу з 31 березня по 02 квітня 2022 року, на вказану банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_5 надійшли грошові кошти від значної кількості громадян на загальну суму 25 846,43 грн, якими остання розпорядилась на власний розсуд, спричинивши потерпілим майнову шкоду на зазначену загальну суму.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовими каяттям, на підставі ст. 45 КК України.

В обґрунтування вказує, що судами попередніх інстанцій помилково не було застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 45 КК України. Так, на думку захисника, суди дійшли помилкового висновку про недоцільність звільнення

ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності та необхідність призначення їй покарання. При цьому, стверджує, що судами не враховано значної кількості обставин, що пом`якшують покарання, мінімальну тяжкість кримінального проступку та особу винної. Щодо неврахування обставин, які пом`якшують покарання, адвокат вказує на безпідставне виключення щирого каяття, а також беззастережне визнання вини та відсутність будь-яких тяжких наслідків від вчиненого кримінального проступку, оскільки шкода заподіяна проступком була повністю відшкодована. Окрім цього, зазначає про не врахування судами того, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, наявності на її утриманні малолітньої дитини та необхідності у наданні допомоги матері-пенсіонерці. Також захисник не погоджується із твердженнями судів про не відшкодування шкоди потерпілим у повній мірі, оскільки ОСОБА_5 повернула грошові кошти двом потерпілим, які виявили на це бажання, а решту коштів перерахувала за фактичним призначенням - на потреби Збройних Сил України.

З урахуванням наведеного вважає, що у даному випадку були всі передбачені законом підстави, для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовим каяттям, на що суди попередніх інстанцій не звернули увагу.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 190 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 45 КК України, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 45 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Таким чином, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям можливе за наявності передумови - вчинення особою вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; а також підстави - дійового каяття, яке полягає у щирому розкаянні особи у вчиненому кримінальному правопорушенні, активному сприянні нею у розкритті цього кримінального правопорушення та повному відшкодуванні завданих збитків або усуненням заподіяної шкоди.

Факт дійового каяття особи повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Відсутність хоча би однієї із зазначених складових дійового каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності за

ст. 45 КК України. Виняток можуть становити лише випадки вчинення кримінального правопорушення чи замаху на нього, внаслідок яких не заподіяно шкоду або не завдано збитки.

Виходячи з системного тлумачення законодавства і судової практики щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Однак саме по собі щире каяття є лише пом`якшуючою покарання обставиною, а не підставою, яка обов`язково тягне за собою звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Що ж стосується активного сприяння розкриттю злочину, то таким необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, загладжуванні її в інший спосіб, наприклад, шляхом прилюдного вибачення за завдану образу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, вказаних приписів закону дотримався.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що ОСОБА_5 вперше вчинила кримінальний проступок, який не відноситься до кримінальних правопорушень, щодо яких виключається можливість застосування приписів ст. 45 КК України.

При цьому, місцевим судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання

ОСОБА_5 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку, водночас виключено щире каяття, яке вказано у обвинувальному акті, у зв`язку з тим, що відповідно наданих нею у судовому засіданні показань, остання визнала вину у вчиненні кримінального проступку лише під тиском зібраних доказів, що не свідчить про критичну оцінку своєї злочинної поведінки.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлено всієї сукупності умов, з якими закон пов`язує можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовим каяттям, відповідно до ст. 45 КК України та закриття кримінального провадження.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, у межах її доводів, які по суті є аналогічними доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з наведенням достатніх мотивів, з яких апеляційну скаргу визнано такою, що не підлягає задоволенню.

Мотивуючи власне рішення, суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду про відсутність у діях ОСОБА_5 щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, з огляду на її показання надані у суді першої інстанції, окрім цього вказавши, що більша частина заподіяної матеріальної шкоди була відшкодована не потерпілим, а перерахована на потреби Збройних Сил України, що з правової точки зору, у тому числі вимог ст. 45 КК України, не можна вважати як повне відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх вірними та такими, що грунтуються на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання Суду, щирість висловленого засудженою каяття є непереконливою, та оцінюється судом, як спроба уникнення відповідальності, оскільки, окрім іншого, таке каяття є вимушеним та викликане бажанням отримати роботу у банківській установі за умови закриття цього кримінального провадження та відсутності судимості, про що вказує захисник у касаційній скарзі.

Разом з цим, касаційний суд вважає за необхідне зазначити, що хоча засудженою і вчинено кримінальний проступок, однак враховуючи встановлені судами фактичні обставини його вчинення, він становить підвищену суспільну небезпеку про що свідчить спосіб його вчинення. Так, ОСОБА_5 вчинила проступок шляхом введення в оману значної кількості громадян у період дії воєнного стану, з використанням образу пораненої дівчини у військовій формі, тобто використовуючи доволі чутливу тему для суспільства, що вказує на заподіяння непоправної шкоди суспільним відносинами щодо довіри громадян до подібних зборів коштів та волонтерів.

Що стосується доводів захисника про неналежне врахування судами попередніх інстанцій даних, що характеризують особу обвинуваченої, про які йдеться в касаційній скарзі, то такі є непереконливими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. При цьому встановлені судами та наведені захисником дані щодо особи

ОСОБА_5 не спростовують висновків про відсутність підстав для її звільнення від кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 45 КК України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що за обставин цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, а призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судовий розгляд кримінального провадження у судах попередніх інстанцій проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, вирок та ухвала відповідають вимогам статей 370, 374, 418, 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, засудженим у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутності підстав для відкриття касаційного провадження питання про зупинення виконання оскаржуваних вироку та ухвали не вирішується.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року щодо останньої.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3