Справа № 953/1209/23
Провадження № 1-кс/953/1438/23
У Х В А Л А

Іменем України

21 лютого 2023 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова клопотання слідчого слідчого управління ГУ НП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_4 по кримінальному провадженню, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000698 від 10.11.2022 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ізюм, Харківської області, українки, громадянки України, яка має середню освіту, незаміжня, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, тимчасово не працює, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження :

прокурора - ОСОБА_4 ,

слідчого - ОСОБА_3 ,

підозрюваної - ОСОБА_5 ,

захисника підозрюваної - ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

21.02.2023 до суду надійшло клопотання слідчого слідчого управління ГУ НП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_3 погоджене прокурором Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_4 по кримінальному провадженню, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000698 від 10.11.2022 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ) що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру чи то політичного, економічного, військового, чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва від 01.08.1975, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18.10.1907, що вступила в дію 26.01.1910 і 07.03.1955 визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документа територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від

05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акта співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати із ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 02 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; На території України не допускається розташування іноземних військових баз; Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 год Президент РФ ( ОСОБА_7 ) оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год 10 хв, Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та збройних сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська РФ сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна.

На обґрунтування клопотання сторона обвинувачення зазначає, зокрема, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента.

У результаті веденням агресивної війни з боку Російської Федерації проти України, 01 квітня 2022 року збройними формуваннями РФ окуповано м. Ізюм Харківської області із встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту. У зв`язку з чим в місті припинили свою роботу державні органи та установи, в тому числі АТ «Укрпошта».

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянкою України, у період часу з середини травня 2022 року до початку червня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, перебуваючи у м.Ізюм, Харківської області, маючи умисел на допомогу державі-агресору та її незаконним органам влади, створеним на тимчасово окупованій території, з метою завдання шкоди Україні та, реалізуючи його, вступила в злочинну змову з окупаційною адміністрацією Російської Федерації.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з середини травня 2022 року до початку червня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, маючи досвід роботи листоношою у відділенні поштового зв`язку №9 м. Ізюм АТ ХД «Укрпошта», будучи обізнаною про роботу відділень поштового зв`язку в м. Ізюм, а також маючи знання та практичні навички з організації роботи відділень зв`язку, знаходячись на території міста Ізюм Харківської області, діючи умисно, зі своїх особистих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи надати допомогу державі-агресору та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом активної участі в інформаційній діяльності спрямованій на підтримку держави-агресора РФ, її окупаційної адміністрації та збройних формувань, достовірно знаючи, що на території міста Ізюм Харківської області незаконно створено Військово-цивільну адміністрацію Ізюмського району Харківської області окупаційної влади, керівником якого став ОСОБА_8 , погодилася на пропозицію останнього та вирішила добровільно зайняти посаду у новоствореному комунальному підприємстві окупаційної адміністрації держави-агресора, створеній на тимчасово окупаційній території, а саме посаду директора комунального підприємства «Пошта Ізюма», завданням якого було поширення серед населення пропагандистських газет «Изюмський телеграфъ», «Харків Z» та «Красная звезда», в яких виправдовувалася тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України та підтримувалися створені на цих територіях органи, які виконували функції, властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування, а також пропагували країну-агресора шляхом заперечення здійснення з її боку агресії відносно жителів тимчасово окупованих територій.

В подальшому, на початку червня 2022 року, точний день та час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_5 , перебуваючи біля будівлі Військово-цивільної адміністрації Ізюмського району Харківської області, розташованого за адресою: Харківська область, місто Ізюм, вул. Соборна, 37, брала активну участь в інформаційній діяльності спрямованій на підтримку держави-агресора РФ, її окупаційної адміністрації та збройних формувань, а саме: в якості активного учасника прийняла участь в організації та проведенні зборів, на яких були присутні працівники АТ «Укрпошта» та інші мешканці м. Ізюм, закликала їх до співпраці з окупаційною владою, переконувала в необхідності працювати та налагоджувати роботу новоствореного КП «Пошта Ізюму». Своїми діями ОСОБА_5 сприяла утвердженню та створенню у громадян України хибного уявлення про нібито легітимність дій окупаційної адміністрації, а саме так званого Голови Військово-цивільної адміністрації Ізюмського району Харківської області ОСОБА_8 , присутнього під час цього заходу.

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що у період часу з початку червня 2022 року до початку вересня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та її окупаційною адміністрацією, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації та збройних формувань, на уникнення ними відповідальності за збройну агресію проти України, обіймаючи посаду директора КП «Пошта Ізюму», одержувала у окупаційній адміністрації та в подальшому зберігала та організовувала поширення серед населення м. Ізюм та Ізюмського району (окрім м. Балаклія та смт Брова) через відділення КП «Пошта Ізюму» пропагандистських газет «Изюмський телеграфъ», «Харків Z» та «Красная звезда», в яких містилися матеріали на підтримку ідей проросійської спрямованості та геополітичних інтересів Російської Федерації, агітаційні матеріали, які мали на меті переконати українців, які є жителями окупованих територій, а також українського народу загалом, у тому, що Російська Федерація і її збройні сили не є їхнім ворогом, з турботою ставляться до жителів окупованих територій, надають їм і готові в подальшому надавати будь-яку допомогу і підтримку, а також нав`язати масовому адресату негативне ставлення до держави України, та посіяти в українському суспільстві недовіру до органів державної влади України, її Зборйних Сил, заперечуючи при цьому здійснення з боку РФ агресії відносно жителів тимчасово окупованих територій.

Відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000698 від 10.11.2022 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

21.02.2023 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Правова кваліфікація дій підозрюваної ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ч. 6 ст. 111-1 КК України, тобто підозрюється у здійсненні інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та її окупаційною адміністрацією, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації чи збройних формувань та/або на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, за відсутності ознак державної зради, активна участь у таких заходах.

Причетність ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до скоєння інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, якими обґрунтовується пред`явлена підозра, а саме: показаннями свідка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка показала, що у зв`язку з окупацією м. Ізюм російським військами вона та її відділення ВПЗ Ізюм-5 (АТ «Укрпошта») перестало працювати. На початку травня 2022 проводились збори біля будівлі, де знаходилася окупаційна влада. На зборах виступала ОСОБА_5 , яка агітувала всіх присутніх до співпраці з окупаційною владою. Після чого ОСОБА_9 уклала договір з «Пошта Ізюму», директором якого була ОСОБА_5 . Через деякий час ОСОБА_9 отримала посвідчення керівника ВПЗ Ізюм-5 за підписом самопроголошеного мера м. Ізюм ОСОБА_8 . В її посадові обов`язки входило організація роботи ВПЗ Ізюм-5, розповсюдження агітаційної поліграфічної продукції окупаційної влади (газета «Харьков Z», «Изюмский телеграфъ»), вказану продукцію раз на тиждень привозила особисто ОСОБА_5 ; показаннями свідка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка показала, що працює в АТ «Укрпошта» (ВПЗ Ізюм-5) 20 років, а після окупації м. Ізюм «Укрпошта» перестала функціонувати та повністю працювати. В квітні 2022 до неї прийшла ОСОБА_11 , яка запросила її працювати листоношою в «Пошта Ізюма», співпрацювати з окупаційною владою. Наприкінці травня 2022 ОСОБА_12 запросила її на збори біля будівлі, в якій розташовувалася окупаційна влада. На даних зборах виступала ОСОБА_5 , на якому вона всім повідомила, що призначена представниками окупаційної влади м. Ізюм директором «Пошта Ізюму». Після чого закликала учасників зборів до співпраці з окупаційною владою та розносити пропагандистські газети окупаційної влади м. Ізюм: «Харків Z», «Изюмский телеграфъ». ОСОБА_10 працювала листоношою ВПЗ-5 м. Ізюм, та за вказівкою ОСОБА_9 та її заступника ОСОБА_20 розповсюджувала на своїй ділянці печатну продукцію окупаційної влади (газети); показаннями свідка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який показав, що з моменту окупації м. Ізюм збройними силами Російської Федерації ВПЗ Ізюм-9 АТ «Укрпошта» припинила свою роботу. Після чого у травні 2022 до нього додому прийшла ОСОБА_5 та запропонувала ОСОБА_13 та його дружині працювати листоношами у створеному окупаційною владою підприємстві «Пошта Ізюму». Він погодився. Приблизно на початку червня 2022 ОСОБА_13 та його дружину ( ОСОБА_14 ) особисто ОСОБА_5 запросила на загальні збори трудового колективу «Пошта Ізюму». Вказані збори проводилися біля будівлі окупаційної військово-цивільної адміністрації, керівником якої був ОСОБА_8 . На зборах ОСОБА_5 та ОСОБА_15 агітували присутніх працювати у створеній окупаційною владою комунальному підприємстві «Пошта Ізюму». ОСОБА_5 повідомила, що являєтсья керівником КП «Пошта Ізюму», а ОСОБА_8 наголошував, що потрібно організувати роботу по розповсюдженню газет окупаційної влади («Харьков Z» та «Изюмский телегарфъ»). З 06.06.2022 ОСОБА_13 працював у «Пошта Ізюму» на посаді листоноши до 05.08.2022, працювва кожен день, розносив агітаційні газети окупаційної влади «Харьков Z» та «Изюмский телегарфъ», за що отримував від ОСОБА_5 продукти харчування раз на тиждень; показаннями свідка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка показала, що з моменту окупації м. Ізюм збройними силами Російської Федерації ВПЗ Ізюм-9 АТ «Укрпошта» припинила свою роботу. Після чого у травні 2022 до неї додому прийшла ОСОБА_5 та запропонувала ОСОБА_14 та її чоловікову працювати листоношами у створеному окупаційною владою підприємстві «Пошта Ізюму». Вони погодилися. Приблизно на початку червня 2022 ОСОБА_14 та її чоловіка ( ОСОБА_13 ) особисто ОСОБА_5 запросила на загальні збори трудового колективу «Пошта Ізюму». Вказані збори проводилися безпосередньо біля будівлі окупаційної військово-цивільної адміністрації, керівником якої був ОСОБА_8 . На зборах ОСОБА_5 та ОСОБА_15 агітували присутніх працювати у створеній окупаційною владою комунальному підприємстві «Пошта Ізюму». ОСОБА_5 повідомила, що являєтсья керівником КП «Пошта Ізюму», а ОСОБА_8 наголошував, що потрібно організувати роботу по розповсюдженню газет окупаційної влади («Харьков Z» та «Изюмский телегарфъ»). Після цього протягом двох тижнів ОСОБА_14 виходила на роботу на ВПЗ Ізюм-9 по вул. Соборній, 37, де прибирала приміщення. Після двох тижнів роботи ОСОБА_14 самовільно перейшла працювати до територіального центру «Дім пристарілих»; показаннями свідка ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка показала, що до початку війни та окупації (м. Ізюм) працювала листоношою ВПЗ Ізюм-3 (АТ «Укрпошта»). З початком війни відділення припинило своє існування. Наприкінці червня 2022 вона разом з ОСОБА_17 , з якою разом працювали, поїхали в окупаційну військово-цивільну адміністрацію м. Ізюм, написати заяву на отримання безоплатних дров для опалення. На площі біля будівлі ОСОБА_16 побачила колишніх працівників АТ «Укрпошта» м. Ізюм, які повідомили, що проходить зібрання трудового колективу створеного і підпорядкованого окупаційній військово-цивільній адміністрації «Пошта Ізюму». На вказаному зібранні колишня листоноша ВПЗ Ізюм-9 ОСОБА_5 повідомила, що самопроголошеною окупаційною адміністрацією вона призначена керівником підприємства «Пошта Ізюму». Також ОСОБА_5 агітувала всіх присутніх влаштовуватися на дане підприємство, навзаєм пропонувала гроші та харчові набори. В обов`язки працівників входило розповсюдження агітаційних газет окупаційної влади, а саме: «Харьков Z» та «Изюмский телегарфъ». ОСОБА_16 працевлаштувалася» в 3 відділення «Пошта Ізюму», яке знаходиться в м. Ізюм, вул. Московська, 35. Начальником відділення була колишня листоноша ОСОБА_18 , яка іздила у відділення № 9, де забирала агітаційну поліграфічну продукцію окупаційної влади «Харьков Z» та «Изюмский телегарфъ», для подальшого розповсюдження через відділення № 3. По вказівці ОСОБА_18 ОСОБА_16 розповсюджувала вказану поліграфічну продукціію на своїй ділянці в районі «Піски». За свою роботу ОСОБА_16 отримувала харчові набори, а наприкінці липня 2022 отримала 20 000 рублів заробітної плати; показаннями свідка ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який показав, що з 05.12.2022 займає посаду начальника поштової безпеки АТ «Укрпошта» Харківської дирекції. Приблизно 13.12.2022 коли він перебував в м. Ізюм з робочим візитом, протягом якого інспектував поштові відділення Ізюмського району. Так, він вирішив зайти у відділення пошти № 9, розташоване за адресою: м. Ізюм, вул. Соборна, 37, подивитися на стан приміщення, оглянути обстановку. Він приїхав один, і коли зайшов в приміщення, то побачив, що будівля значно пошкоджена, вибиті двері, вікна. Всередині приміщення ніяких речей не було, проте на підлозі та по закуткам валялися агітаційні поліграфічні матеріали окупаційної влади м. Ізюм. ОСОБА_19 вирішив їх забрати з собою, щоб в подальшому передати правоохоронним органам. Також ОСОБА_19 показав, що йому відомо, що під час окупації м. Ізюм військовими ЗС РФ (іншими збройними формуваннями) була створена установа «Пошта Ізюму», керівником якого стала листоноша відділення № 9 АТ «Укрпошта» м. Ізюм - ОСОБА_5 . Також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , організувала роботу новоствореного окупаційною владою КП «Пошта Ізюму», яке в свою чергу через відділення розповсюджувала серед населення агітаційну пропагандистську поліграфічну продукцію, газети «Харьков Z», «Изюмский телеграфъ». Виявлені ОСОБА_19 газети у відділенні № 9 могли потрапити туди від ОСОБА_5 , яка у співпраці з окупаційною адміністрацією поширювала серед мешканців м. Ізюм та громадян України, які опинилися на тимчасово окупованій території, агітаційні матеріали, що містили ідею «русского мира» та підтримку дій держави-агресора.

Обґрунтованість повідомленої підозри сторона обвинувачення підтверджує зібраними під час досудового розслідування доказами, наданими до суду, а також вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду - ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, мешкаю поблизу з лінією фронту, недалеко від кордону з країною-агресором та тимчасово окупованими територіями, маючи можливість вільного пересування та контактів, розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує їй у разі визнання її винною, може вчинити дії направлені на переховування від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності. Це підтверджується тим, що перебуваючи на тимчасово окупованій території, вона добровільно погодилася на співпрацю з органами окупаційної вади, очолила установу підконтрольну та підзвітну окупаційній владі, через яку здійснювався інформаційний вплив на населення окупованих територій, спрямований на схиляння населення до співпраці з представниками країни-агресора, її окупаційною адміністрацією, спілкувалася зі значною кількістю осіб, які підтримують військову агресію РФ проти України та на теперішенній час можуть допомогти ОСОБА_5 уникнути покарання; 2) вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, що підтверджується тим, що ОСОБА_5 добровільно погодилася очолити установу підконтрольну та підзвітну окупаційній владі, висловлювала антиукраїнську позицію, усвідомлюючи свої дії та розуміючи покарання, яке загрожує їй у разі притягнення до відповідальності та визнання винною. Підозрювана добровільно надавала допомогу державі-агресору та її окупаційній адміністрації, розуміючи, що своїми діями в умовах запровадженого воєнного стану на території України, та повномасштабної військової агресій Російської Федерації проти України, вона завдає шкоди державі Україні. Це свідчить про те, що остання не має міцної громадянської позиції і в подальшому може продовжити допомагати державі-агресору.

Приймаючи до уваги вищевикладене, орган досудового розслідування вважає обрання стосовно ОСОБА_5 менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не забезпечить запобігання переліченим вище ризикам.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Беручи до уваги те, що фактичні обставини інкримінованого підозрюваній особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, свідчать про її суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу підозрюваної, а саме, що вона умисно надавала допомогу державі-агресору та її незаконним окупаційним органам з метою завдання шкоди Україні, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років, та вела свою злочинну діяльність протягом тривалого часу, а тому може продовжити вчиняти подібні кримінальні правопорушення, сховатися від слідства і суду, таким чином перешкоджаючи встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та вказують на обґрунтованість заявленого клопотання, а крім того докази вчинення кримінального правопорушення, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_5 є вагомими.

Сторона обвинувачення зазначає, що вказані обставини з урахуванням доведеності обґрунтованої підозри та фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, унеможливлюють запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Прокурор , слідчий у судовому засіданні підтримали клопотання у повному обсязі.

Підозрювана ОСОБА_5 у судовому засіданні свою причетність до скоєного не визнала, вказала, що не погоджується з тим, що вона добровільна очолила новостворену КП «Пошта Ізюму», оскільки виходили працювати на користь мешканцям та для можливості прокормити родину, працювала не за ідейним покликанням, а ті матеріали, які розповсюджувались містили викревлену інформацію, люди які їх брали використовували їх як засіб для розтопки. Пішла працювати не за ідейним покликом, а коли на першому зібранні працівників новоствореної КП «Пошта Ізюму», у присутності представника окупаційної влади Ткачової, обговорювалось питання очолення закладу, її кандидатуру підтримали працівники та за погодження з представником окупаційної адміністрації вона очолила новостворену КП «Пошта Ізюму», покази допитаних свідків, які зазначені на обгрунтування підозри, не відповідають тим обставинам, які відбувались на справді, чому вони так зазначили пояснити на даний час не може. Зазначила що має трьох дітей, один з яких є неповнолітнім, син перебуває на військовій службі. Донька живе окремо, а молодший син проживає з нею та з цивільним чоловіком. Заперечує щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки має міцні соціальні зв`язки. Не переховувалась до цього часу та не збирається у подальшому цого робити. Просить застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання.

Захисник підозрюваної адвокат ОСОБА_6 , у судовому засіданні підтримав позицію підзахисної, проти задоволення клопотання слідчого заперечував, зазначивши, що підозра не обґрунтована та не доведена, доказів причетності до скоєння інкримінованого злочину не надано. Стороною обвинувачення не доведено наявність існування ризиків, на які йде посилання в клопотанні. Його підзахисна має місце проживання, міцні родинні зв`язки, є багатодітною мамою, один син захищає країну, інший є неповнолітній, на обліку у лікаря нарколога психіатра не перебуває, раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, просить клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, задовольнити частково, вважає за можливе застосувати запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту за місцем фактичного проживання, оскільки підзахисна таким чином зможе працювати для забезпечення родини та виконувати процесуальні обов`язки, такий запобіжний захід як домашній арешт унеможливить всі ризики, які можуть існувати та забезпечить виконання підозрюваною покладені на неї обов`язки.

Вислухавши думки учасників процесу, перевіривши матеріали клопотання, керуючись принципом правової визначеності, відповідно до положень ст. 183, 331 КПК України, суд доходить наступного висновку.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000698 від 10.11.2022 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

21.02.2023 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Підозрювана ОСОБА_5 , у судовове засідання прибула самостійно за викликом разом з захисником.

Щодо наявності обґрунтованої підозри.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК України).

У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).

При цьому факти що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Стаття 277 КПК України визначає вимоги до змісту повідомлення про підозру як процесуального документа. Так, повідомлення про підозру, окрім інших відомостей, має містити зміст підозри.

Достатність належить до оціночної категорії, тому в кожному кримінальному провадженні за внутрішнім переконанням слідчий, детектив, прокурор вирішують питання про достатність рівня підозри, обґрунтування якої (тобто її зміст) лягає в основу процесуального документа. Повідомлення про підозру це суб`єктивне, засноване на відповідній структурі складу злочину, формулювання обвинувачення у формі певної тези, яка лише у процесі досудового розслідування в повному обсязі може перерости у твердження у вигляді обвинувального акта.

Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.

Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий - що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.

З матеріалів, доданих до клопотання вбачається, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації її дій, виходячи з наданих стороною обвинувачення документів, які перелічені вище у сукупності, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри, на час розгляду клопотання, щодо можливого вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

У світлі обставин цього кримінального провадження досліджених матеріалів достатньо для того, щоб у рамках судового контролю, який здійснюється слідчим суддею при розгляді питання про застосування запобіжного заходу, дійти висновку про наявність «обґрунтованої підозри».

У контексті заперечень сторони захисту слідчий суддя наголошує, що при вирішенні питання щодо існування обґрунтованої підозри у розрізі наявності підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження чи продовження строку його дії, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначення вірогідності та достатності підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також того чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Висновок про обґрунтованість підозри не констатує винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину та відповідно не порушує принципу «презумпції невинуватості». Посилання захисника на необґрунтованість підозри судом не приймаються до уваги, оскільки, як з`ясовано у судовому засіданні, маються об`єктивні дані про причетність до вчинення ОСОБА_5 , кримінального правопорушення, кваліфікація якого згодом може бути змінена під час проведення досудового розслідування.

Щодо наявності ризиків.

Частиною 5 ст. 9 КПК визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.

До цих підстав віднесені: наявність ризику, що підозрюваний не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).

Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, його моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування. (Becciev v. Moldova, § 58).

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Clooth v. Belgium» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Вказані підстави враховані у національному законодавстві.

Зокрема, згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку підозрюваний, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати проведенню досудового слідства та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_5 переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що підозрювана з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти роківз позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У свою чергу сторона захисту не змогла навести достатні аргументи того, щоб взагалі виключити такий ризик.

Наведені вище обставини у сукупності дають підстави стверджувати, що підозрювана у разі не обрання їй запобіжного заходу, який належним чином не забезпечить виконання покладених на неї обов`язків, зможе за необхідності переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.

Співставлення негативних для підозрюваної наслідків переховування у виді її покарання у невизначеному майбутньому, тобто після її можливого затримання, із засудженням до покарання у разі доведення прокурором винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, на його користь свідчать покази допитаних свідків, що ОСОБА_5 добровільно погодилася очолити установу підконтрольну та підзвітну окупаційній владі, висловлювала антиукраїнську позицію, усвідомлюючи свої дії та розуміючи покарання, яке загрожує їй у разі притягнення до відповідальності та визнання винною. Підозрювана добровільно надавала допомогу державі-агресору та її окупаційній адміністрації, розуміючи, що своїми діями в умовах запровадженого воєнного стану на території України, та повномасштабної військової агресій Російської Федерації проти України, вона завдає шкоди державі Україні, тому і в подальшому може продовжити допомагати державі-агресору.

Щодо доводів захисника про відсутність вказаних ризиків, слідчий суддя вважає необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 , у разі визнання її винуватою, з огляду на вірогідність переховування від органів досудового розслідування, суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, спростовують доводи захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_5 , більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Так, ОСОБА_5 має повну загальну освіту, станом на час розгляду клопотання офіційно не працевлаштована, зі слів розлучена, проживає у цивільному шлюбі, має на утриманні неповнолітнього сина, раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

Згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Враховуючи викладене, існування доведених прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_5 тяжкого кримінального правопорушення в сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчинене в умовах воєнного стану, тяжкість покарання, що загрожує їй в разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого підозрюється, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, а тому обирає їй запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, в межах строку досудового розслідування, тобто до 21.04.2023 включно.

Суд враховує відомості про особу підозрюваної, проте, вказані обставини не спростовують висновку суду про неможливість запобігти зазначеним вище ризикам у разі застосування менш суворого запобіжного заходу.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я слідчому судді не надано.

При постановленні даної ухвали слідчий суддя, керуючись абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 при застосування їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи, що останній повідомлено про підозру за ч. 6 ст. 111-1 КК України в період воєнного стану.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого - задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» в межах строку досудового розслідування на 60 (шістдесят) днів - до 21 квітня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Зобов`язати слідчого слідчого слідчого управління ГУ НП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_3 негайно повідомити близького родича підозрюваної ОСОБА_5 про тримання під вартою останньої.

Встановити строк дії даної ухвали, в межах строку досудового розслідування, з 21 лютого 2023 року до 21 квітня 2023 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_5 - в той же строк, але з моменту вручення їй ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1