ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Київ

справа № 203/2629/20

провадження № 51-3419км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 рокув кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000973, № 0000637, № 0000713, № 0000753, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2022 року за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Згідно вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено:

- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2022 року, більш суворим покаранням за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили, а строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк тримання під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 13 грудня 2021 року до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодоцивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за крадіжки поєднані із проникненням у сховище, вчинені повторно, за обставин, детально викладених у вироку.

Так, ОСОБА_7 в період часу з 09 квітня 2020 року до 24 листопада 2021 року, перебуваючи у м. Дніпро, діючи умисно, повторно, з корисливим мотивом та метою, шляхом проникнення до сховищ автомобілів марки ЗАЗ TF 6950, Daewoo Lanos, Daewoo Sens, ВАЗ 2106, Mercedes-Benz 310 d, викрав автомобільні акумулятори, а із сховища автомобіля Ford Transit D ще й автомобільний компресор, чим завдав майнової шкоди власникам транспортних засобі, зокрема: ОСОБА_8 на суму 426 гривень 80 копійок, ОСОБА_9 - 626 гривень 50 копійок; ОСОБА_10 - 982 гривні 07 копійок, ОСОБА_11 - 881 гривня 20 копійок; ОСОБА_12 - 1046 гривень 05 копійок; ОСОБА_13 - 2628 гривень 19 копійок; ОСОБА_14 - 717 гривень 36 копійок; ОСОБА_8 - 1138 гривні 70 копійок; ОСОБА_15 - 791 гривні 54 копійок; ОСОБА_9 - 930 гривень 40 копійок; ОСОБА_16 - 833 гривні 20 копійок; ОСОБА_17 - 1528 гривень 80 копійок; ОСОБА_18 - 916 гривень 83 копійок; ОСОБА_19 1345 гривень 83 копійок; ОСОБА_20 - 1971 гривню 69 копійок; ОСОБА_21 945 гривень 59 копійок; ОСОБА_22 - 768 гривень 67 копійок; ОСОБА_23 - 1390 гривень 25 копійок; ОСОБА_24 - 1811 гривень 10 копійок; ОСОБА_25 - 246 гривень 44 копійки; ОСОБА_26 - 1896 гривень 29 копійок; ОСОБА_27 - 1572 гривні 07 копійок; ОСОБА_28 - 1572 гривні 07 копійок.

Крім того, 20 листопада 2021 року в період часу з 12:03 по 13:05, під час огляду місця події біля будинку № 1 по вул. Богданова у м. Дніпро у ОСОБА_7 було виявлено та вилучено холодну зброю ударно-дробильної дії - кастет, який він носив при собі без передбаченого законом дозволу.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , зазначаючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Аргументуючи свою позицію, зазначає, що вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України ґрунтується на припущеннях, оскільки в його основу покладено суперечливі показання обвинуваченого, а матеріали кримінального провадження не містять фактичних даних, що підтверджують встановлені судом обставини.

Крім цього, наголошує, що фіксування судового провадження у суді першої інстанції відбулося неповністю, так як у матеріалах справи відсутній звуко - та відеозапис допиту обвинуваченого.

Зазначаючи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, захисник ОСОБА_6 висловлює думку, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковано як крадіжка з проникненням у інше сховище, оскільки він хоч і викрав автомобільні акумулятори, однак до підкапотного простору автомобілів не проникав.

Вважає, що апеляційний суд на усі ці порушення уваги не звернув, не перевірив правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 та безпідставно повторно не дослідив усі докази, чим порушив вимоги статей 404 і 419 КПК України і необґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_7 у носінні без передбаченого законом дозволу кастету та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 263 КК України в касаційній скарзі захисником не оспорюються, тому колегія суддів у цій частині судових рішень не перевіряє.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про незаконність судових рішень в частині визнання винуватим ОСОБА_7 у скоєнні 23 епізодів крадіжок із автомобілів із кваліфікуючими ознаками, слід вказати наступне.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок та виходить із фактичних обставин, встановлених ними. А тому аргументи захисника щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Окрім іншого, у поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 наводить доводи про недоведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у крадіжці акумуляторів та відсутність у діях останнього такої кваліфікуючої ознаки як проникнення у сховище, хоча в суді апеляційної інстанції, ані сторона захисту, ані сторона обвинувачення не оспорювали цих обставин.

Перевіривши зазначені доводи в межах повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом, суд касаційної інстанції встановив, що висновок про кваліфікацію протиправного діяння та доведеність винуватості ОСОБА_7 у крадіжці за викладених у вироку обставин місцевий суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції проаналізував показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який щиро розкаявся і розповів усі деталі злочинів, та зіставив їх із даними, що містяться у письмових доказах, зокрема у протоколах слідчих дій та висновках експертиз.

Кожний доказ окремо та усю сукупність зібраних у провадженні доказів суд належним чином оцінив та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Захисник ОСОБА_6 , мотивуючи у касаційній скарзі незаконність засудження ОСОБА_7 , стверджує, що вирок не може ґрунтуватися тільки на показаннях обвинуваченого, які на її думку є суперечливими і не підтверджують усіх фактичних обставин. Крім цього, зазначає, що суд безпідставно не викликав та не допитав потерпілих, майном яких заволодів обвинувачений, хоча сторона захисту у судовому засіданні наполягала на цьому.

У той же час захисник, яка діє в інтересах засудженого зі стадії досудового розслідування, залишає поза увагою той факт, що під час безпосереднього допиту в суді першої інстанції, ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у скоєнні 23 крадіжок акумуляторів та іншого майна з автомобілів, детально розповів як обирав транспортні засоби, проникав до підкапотного простору і салону, які у всіх випадках були замкнені, та викрадав акумулятори з метою їх подальшого продажу. Зазначені показання узгоджуються із іншими письмовими доказами, зокрема із даними слідчих експериментів проведених з ОСОБА_7 , в ході яких останній детально продемонстрував усі дії, які він вчиняв задля того, аби потрапити до сховища автомобіля.

Доводи захисника про безпідставну відмову суду допитати потерпілих є надуманими та суперечать матеріалам кримінального провадження. Як вбачається із звукозапису судових засідань, місцевий суд враховуючи визнавальні показання обвинуваченого та думку учасників процесу, прийняв рішення обмежитися дослідженням письмових доказів та не викликати потерпілих, які попередньо подали заяви про розгляд провадження у їх відсутності. При цьому, захисник ОСОБА_6 погодилася із таким порядком, заперечень не висловлювала, а аргументи її касаційної скарги про зворотне не відповідають дійсності.

Враховуючи викладене, твердження сторони захисту, що обвинувальний вирок місцевого суду ґрунтується лише на припущеннях та суперечливих показаннях обвинуваченого, а матеріали кримінального провадження не містять доказів винуватості ОСОБА_7 , є безпідставними.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильну кваліфікацію протиправних дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, слід вказати наступне.

Статтею 185 КК України передбачено відповідальність за таємне викрадення чужого майна. Кваліфікуючою ознакою, що передбачена частиною третьою вказаної статті є зокрема крадіжка, поєднана із проникненням у інше сховище.

Підкапотний простір автомобіля може бути віднесений за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з його конструктивних особливостей, наявності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказане місце як таке, що має, окрім іншого, призначення для постійного або тимчасового зберігання майна.

Як вбачається з установлених місцевим судом обставин кримінального провадження, ОСОБА_7 , шляхом відтягування тросу під бампером проникав до підкапотного простору автомобілів, де за допомогою гайкового ключа знімав клеми з акумуляторів та діставав самі батареї. Крім цього, в епізоді із викраденням майна із автомобіля Ford Transit D, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 , ОСОБА_7 проник до салону автомобіля, видавивши рукою вікно.

Отже, для того щоб проникнути до підкапотного простору та салону автомобілів, ОСОБА_7 необхідно було відімкнути відповідні замки транспортного засобу, що вказує на відсутність у засудженого вільного доступу до них.

З огляду на викладене, рішення місцевого суду про кваліфікацію протиправних дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України є обґрунтованим та таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин справи та ретельного аналізу зібраних доказів.

Версія захисника ОСОБА_6 про те, що засуджений викрав акумулятори без проникнення до підкапотного простору суперечить матеріалам кримінального провадження та є її власною інтерпретацією подій.

Так само безпідставними є і твердження захисника про відсутність технічної фіксації місцевим судом допиту обвинуваченого.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 412 КПК України передбачено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Згідно з наявними матеріалами, судове провадження в суді першої інстанції повністю фіксувалось за допомогою звуко- і відеозаписувальних технічних засобів та вівся відповідний журнал. Зазначені носії інформації додані до матеріалів провадження, мають належну якість, яка дозволяє прослуховувати перебіг судового засідання, переривань звуко - чи відеозапису, які б свідчили про неповноту відображення судового процесу на технічному носії, не встановлено.

Вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим та відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, яка просила вирок місцевого скасувати виключно в частині призначеного покарання та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав їх неприйнятними, навівши відповідні мотиви з яких погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України в ході касаційного розгляду кримінального провадження, як про це зазначає сторона захисту, свого підтвердження не знайшло.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Однак захисник ОСОБА_6 під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду не ставила перед судом питання про повторне дослідження обставин кримінального провадження, з якими вона та обвинувачений погоджувалися і не оспорювали. З цих підстав твердження про порушення апеляційним судом вищевказаної норми КПК України є неспроможними.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Наведені в касаційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке було б безумовною підставою для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.

За таких обставин, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

у х в а л и в:

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3