Справа № 441/1321/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/92/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді обмеження волі із встановленням іспитового строку 2 (два) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 08.07.2022 близько 19.00 год., перебуваючи на території поблизу господарства, що на АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , умисно, розуміючи настання шкоди для здоров`я, коли повинен був і міг її передбачити, підійшов до ОСОБА_9 та наніс удар кулаком правої руки в область грудей, в результаті чого ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав з висоти власного росту на тверду поверхню. ОСОБА_8 взяв в руки дерев`яний брусок та наніс ним удари в різні ділянки тіла ОСОБА_9 , в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді двох синців в ділянці грудей і живота зліва, синець в лопатковій ділянці спини зліва, синець у поперековій ділянці спини зліва, два синці в ділянці лівого передпліччя, три синці на лівому стегні, садно і синець в ділянці лівої гомілки, синець на лівій стопі, забій лівої нирки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та перелом п`яткової кістки правої стопи, який відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржений вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30.12.2022 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не дотримався загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, оскільки не встановив та всупереч ст. ст. 368, 370, 374 КПК України у вироку не зазначив про наявність чи відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, встановлення яких має значення для правильного призначення покарання. Відтак, не зрозуміло, які саме обставини враховані судом при призначенні покарання ОСОБА_10 , що в свою чергу призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 65 КК України, та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. ст. 91, 368, 370, 374 КПК України.

Окрім того, суд поклав на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, тоді як діючою редакцією ст. 76 КК України передбачено обов`язок взагалі не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а не лише на постійне місце проживання. Таким чином, судом першої інстанції, всупереч положенням ч. 3 ст. 76 КК України, безпідставно змінено зміст та обсяг вказаного обов`язку, внаслідок чого допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, ч. 3 ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого, думку прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_8 не дотримано у повному обсязі.

Розгляд даної справи відбувався за правилами ст. 349 КПК України, оскільки обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, учасники судового провадження не оспорювали обставини, викладені в обвинувальному акті.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції, належно та повно врахував і оцінив конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, працює охоронцем в ПП «Хід-Транс», позитивно характеризується за місцем проживання, його стан здоров`я ( а.с. 46-52), та дійшов вірного висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції. Окрім того, обтяжуючих обставин при розгляді справи не встановлено.

Тому колегія суддів не бере до уваги доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не зазначено, які саме обставини враховано при застосуванні положень ст. 75 КК України до ОСОБА_8 .

Проте, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення ст. 76 КК України щодо обов`язків, покладених на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням.

Так, згідно з положеннями п.2 ч.3 ст.76 КК України, на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може покласти обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

При цьому суд першої інстанції поклав на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язок не виїжджати за межі України «на постійне місце проживання» без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, тоді як діючою редакцією ст. 76 КК України передбачено обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а не лише на постійне місце проживання.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 в цій частині та вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції у частині покладення на ОСОБА_8 обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, оскільки не має підстав для призначення у справі нового розгляду у суді першої інстанції, позаяк дане порушення норм КПК України не є істотним та не входить у перелік підстав, передбачених ст.ст. 412, 415 КПК України.

За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 підлягає до задоволення частково, а вирок суду першої інстанції зміні в частині виключення з резолютивної частини вироку покликання суду на покладення на обвинуваченого обов`язку, передбаченого ст. 76 КК України: «не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації». У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407,408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку покликання суду на покладення на ОСОБА_8 обов`язок, передбачений ст. 76 КК України: «не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації».

У решті вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4