Справа № 145/1219/22
УХВАЛА

25 січня 2023 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника- ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу в виді тримання під вартою обвинуваченому у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2022 за №0000247 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

З 14.10.2022 у провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться на розгляді вищевказане кримінальне провадження.

25.01.2023 у даному судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним письмове клопотання про продовження застосованого запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, оскільки такий строк стікає 26.01.2023, а ризики, які стали підставою для його застосування не змінилися та не відпали, а саме обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватися від суду, оскільки станом на теперішній час він засуджений до реальної міри покарання вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.11.2022 до покарання у виді 2 років обмеження волі; на момент затримання обвинувачений перебував у розшуку; останній може незаконно впливати на потерпілих чи свідків, які ще не допитані в судовому засіданні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання є недостатньо суворим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість злочинів в яких обвинується ОСОБА_5 та міру можливого покарання за ці злочини; особу обвинуваченого; його репутацію та соціальні зв`язки. Особиста порука, вважає, що не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та зможуть доставити ОСОБА_5 до суду на першу вимогу; при цьому не може бути застосована до останнього застава, оскільки він не працевлаштований та не має офіційного джерела доходів, а в разі сплати застави іншою особою він зможе продовжити злочинну діяльність чи переховуватися від слідства та суду.

Зазначає, що всі вище вказані обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 в рамках даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам.

У зв`язку з чим, просить суд продовжити строк запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував щодо задоволення клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію обвинуваченого.

Вислухавши клопотання прокурора, з`ясувавши думку присутніх учасників судового процесу, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно до п.п.4,5 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років та до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Судом установлено, що запобіжний захід до обвинуваченого застосований за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений КПК України.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у виді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою; суд враховує, що тримання під вартою є винятковим та відповідно до ст. 176 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Суд вважає, що наразі продовжують існує, не зменшилися та не відпали ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 є раніше судимою особою ; по даному кримінальному провадженню ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені двох тяжких злочинів; останній не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України, не одружений, дітей не має, на час затримання офіційно не працював та перебував у розшуку, тому суд вважає, що обвинувачений не має на волі соціально-стримуючих факторів, а також те, що, в суді не заслухані покази потерпілих, свідків, обвинуваченого, тому суд вважає, що існують ризики незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілих, свідків, з метою зміни їх показів у суді; вчиненням ним іншого кримінального правопорушення, а також переховування ним від суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, суд доходить висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на них процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, доцільно продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Тому, не зачіпляючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд вважає за доцільне продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме - по 25.03.2023 включно.

Окрім цього 25.01.2023 потерпілий ОСОБА_6 , який попередньо через 28.11.2022 канцелярію суду подав заяву про розгляд даного кримінального провадження у його відсутності, - подав клопотання про передачу йому арештованого майна , а саме мотоцикла , на відповідальне зберігання до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку. .

Подане клопотання потерпілим обґрунтовано тим, що 31 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Тиврівського районного суду Вінницької області в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 серпня 2022 року №0000247 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.289 КК України, накладено арешт на мотоцикл марки GEON моделі Теrrа Х250, д.н.з. НОМЕР_1 білого кольору, який має значення речового доказу, може бути використано як доказ факту чи обставин в кримінальному провадженні, є необхідним для проведення судових експертиз, може призвести до знищення або пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а тому виникла необхідність в забезпеченні схоронності даного майна

Вказує, що з 29 серпня 2022 року по даний час вищевказаний мотоцикл , який є його власністю, знаходиться під відкритим небом на спеціальному майданчику СПД №1 відділення поліції №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (Вінницька область, Вінницький район, смт Тиврів, вул.Шевченка,2), зовнішні фактори впливу, а саме дощ, вітер, а також сніг можуть негативно вплинути на технічний стан мотоцикла, що в подальшому може призвести до додаткових витрат на його утримання та відновлення, тому подальше його зберігання в даних умовах є неможливим.

Вважає, що по вказаному вище провадженню проведені усі необхідні заходи процесуального характеру, належний йому мотоцикл знаходиться під відкритим небом, а тому для його зберігання відсутні належні умови, тому з метою збереження його фізичних та технічних властивостей, а також недопущення порушення прав на володіння рухомим майном, просить суд передати йому мотоцикл на відповідальне зберігання до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання потерпілого, вважає що задоволення такого клопотання є передчасним, так як судовий розгляд провадження ще не розпочатий, не заслухані судом покази обвинуваченого, потерпілих, свідків ; не досліджені докази, а вказаний транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадження на який накладений слідчим суддею арешт. Тому вважає, що передача мотоцикла потерпілому на даній стадії судового розгляду може призвести до пошкодження, втрати чи знищення вищевказаного речового доказу, що в свою чергу призведе до втрати його доказової цінності на підтвердження обставин вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину.

Захисник та обвинувачений не заперечували проти задоволення клопотання потерпілого.

Вивчивши клопотання потерпілого, вислухавши думки присутніх учасників провадження, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд вважає що клопотання потерпілого є необґрунтованим та таким, що підлягає відмові в задоволенні виходячи з такого.

Згідно до ч.1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Частиною 9 ст.100 КПК України передбачено, що питання, зокрема про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Заходами забезпечення кримінального провадження є:1) виклик слідчим, дізнавачем, прокурором, судовий виклик і привід;2) накладення грошового стягнення;3) тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом;4) відсторонення від посади;4-1) тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя;5) тимчасовий доступ до речей і документів;6) тимчасове вилучення майна;7) арешт майна;8) затримання особи; 9) запобіжні заходи.

Відповідно до ч.4. ст. 132 КПК України, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судом встановлено, що арешт вищевказаного мотоцикла був накладений на підставі

ухвали слідчого судді 31.08.2022 за результатом розгляду відповідного клопотання слідчого, з метою забезпечення збереження його як речового доказу в даному кримінальному провадженні та досягнення дієвості цього провадження, оскільки мотоцикл є доказом сторони обвинувачення на підтвердження обставин викладених в обвинувальному акті вчинення обвинуваченим злочину передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Також судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_7 не надав суду жодного належного та допустимого доказу, що на даний час в застосуванні накладеного арешту на мотоцикл відпала потреба або арешт був накладений необґрунтовано.

При чому, суд звертає увагу потерпілого, що діючим КПК не передбачено норми права, яка б регламентувала передачу арештованого майна потерпілого йому на відповідальне зберігання.

Окрім цього , жодного належного та допустимого доказу про те, що арештований мотоцикл зберігається в неналежних умовах , про що йоде мова у даному клопотання , також потерпілим суду не надано.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволені клопотання потерпілого.

Керуючись ст.ст.98,100,131,132,174, 177, 183, 199, 331, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 задоволити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, - строком на шістдесят днів, тобто, до 25 березня 2023 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», а сторонам кримінального провадженні для відому.

У задоволені клопотання потерпілого ОСОБА_6 - відмовити.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

В решті частини - ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги на кінцеве процесуальне рішення в даному провадженні.

Суддя ОСОБА_8