справа №930/2622/20
провадження №51-2970км22
У цьому кримінальному провадженні об`єднана палата ККС мала зробити висновок про те, у якій формі слід приймати судове рішення суду апеляційної інстанції (у формі вироку або ж ухвали), якщо вирок суду першої інстанції змінено лише у частині застосування ч. 5 ст. 72 КК.
Питання виникнуло у зв`язку із тим, що у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 428/6337/18 (провадження № 51-3809км19) вказано, що з урахуванням вимог статей 420, 421 КПК перелік випадків, коли апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції з ухваленням свого вироку, якщо це погіршує становище обвинуваченого, не є вичерпним, а тому виключення апеляційним судом із призначеного засудженому покарання зарахованого судом першої інстанції періоду попереднього ув`язнення, а також зміна початку строку відбування покарання через призму ст. 421 КПК є тими «іншими випадками», які беззаперечно погіршують правове становище обвинуваченого, і в цьому випадку апеляційний суд допустив істотне порушення вимог КПК, оскільки не міг постановити таке судове рішення у виді ухвали, а лише - ухваливши вирок.
Об`єднана палата ККС фактично погодилася із таким висновком, констатувавши, що у разі будь-якого погіршення становища обвинуваченого, суд апеляційної інстанції повинен постановити вирок.
Я не погоджуюся із таким поширювальним тлумаченням положень КПК.
Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Цей перелік є вичерпним і твердження в постанові об`єднаної палати ККС про протилежне не має під собою аргументів.
Зауважу, що «погіршення становища обвинуваченого» надто широке поняття. Адже погіршення становища може полягати у збільшенні сум стягнення з нього, у іншому вирішенні питання про долю речових доказів тощо.
Саме тому, на моє переконання, у ст. 420 КПК чітко перелічено чотири випадки, які тягнуть за собою необхідність постановлення судом апеляційної інстанції саме вироку, а не ухвали. При цьому законодавець жодного разу не вказав у цих пунктах про «погіршення становища», а максимально чітко їх конкретизував. Тому вважаю, що об`єднана палата невиправдано розширила коло випадків, які вимагають постановлення судом апеляційної інстанції саме вироку, не врахувавши чіткості положень ст. 420 КПК.
У цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції виключив помилкове «подвійне» зарахування судом першої інстанції одного і того ж періоду попереднього ув`язнення.
Тобто судом не було перекваліфіковано діяння обвинуваченого на більш тяжке кримінальне правопорушення і не було збільшено обсягу обвинувачення. Також судом не було застосовано більш суворе покарання.
На моє переконання, під застосуванням більш суворого покарання слід розуміти призначення судом апеляційної інстанції покарання (основного або додаткового) більшого за розміром або видом; призначення додаткового покарання, яке не було призначено судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції може констатувати необхідність застосування до обвинуваченого більш суворого покарання у разі оскарження вироку суду із підстави призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У тому разі, коли суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції лише у частині неправильного зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, він не застосовує більш суворого покарання, оскільки покарання, яке призначене вироком суду першої інстанції, не змінюється.
Таким чином, слід констатувати, що у цьому провадженні судом апеляційної інстанції не було застосовано до засудженого більш суворого покарання і апеляційний суд не допустив істотного порушення вимог КПК, постановивши за результатами апеляційного розгляду апеляційних скарг прокурора та захисника судове рішення у формі ухвали.
У підсумку вважаю, що об`єднана палати ККС мала зробити такий висновок:
коли суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції лише у частині неправильного зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, він не застосовує більш суворого покарання, оскільки покарання, яке призначене вироком суду першої інстанції, не змінюється, а тому постановлення апеляційним судом рішення у формі ухвали є правильним.
Суддя