КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/1144/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер: № 761/308/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року, -

за участі:

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12.01.2023 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з забороною відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12.01.2023 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

В обґрунтування доводів щодо поважності причин пропущення строку на апеляційне оскарження зазначає, що договір про надання правової допомоги з власником майна ОСОБА_6 ним укладений 16.01.2023 року, а копію оскаржуваного судового рішення ним було отримано лише 18.01.2023 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги адвокат зазначає, що слідчий суддя в порушення вимог ст. 173 КПК України застосував найбільш обтяжливий спосіб арешту майна, а саме заборонив відчужувати, користуватися та розпоряджатися автомобілем, незважаючи на те, що прокурор у клопотання не обґрунтував та не довів необхідності арешту у вигляді заборони відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном. У даному випадку достатньою мірою арешту було б позбавлення права відчужувати автомобіль.

Апелянт звертає увагу суду, що автомобіль перебуває у розпорядженні органу досудового розслідування вже більше трьох тижнів а відтак мав можливість зробити огляд автомобіля, провести необхідні експертизи тощо.

Крім того представник посилається на порушення стороною обвинувачення процесуальних строків звернення з клопотанням про арешт майна, оскільки автомобіль було вилучено 22.12.2022 року, а зі вказаним клопотанням прокурор звернувся до суду лише 09.01.2023 року, чим порушив вимоги ст. 171 КПК України.

В судове засідання прокурор не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що причина неприбуття у судове засідання прокурора є неповажною та призводить до необґрунтованого затягування розгляду апеляційної скарги та вирішення питання щодо законності оскаржуваного судового рішення.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутності прокурора, оскільки це не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, розгляд клопотання про арешт майна відбувся за участі адвоката ОСОБА_9 . Договір про надання правової допомоги з власником майна ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 був укладений лише 16.01.2023 року, а копію оскаржуваного судового рішення представником власника майна було отримано лише 18.01.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києві від 12.01.2023 року представнику власника майна адвокату ОСОБА_7 підлягає поновленню як такий, що пропущено з поважних причин.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, відділом розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000973 від 23.12.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 22.12.2022 року о 15 год. 35 хв. у м. Київ, просп. Гагаріна, 19/30 автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїздну частину в недозволеному місці. Внаслідок даної події пішохід ОСОБА_11 отримав множинні політравми та був госпіталізований до КМКЛ ШМД з діагнозом ЗЧМТ, ЗТГК, перелом кісток тазу.

22.12.2022 року під час огляду місця дружньо-транспортної пригоди за вищевказаною адресою було оглянуто автомобіль BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після огляду місця пригоди автомобіль BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 вилучено та доставлено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Г. Хоткевича, 20-Б.

23.12.2022 року постановою слідчого автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000973 від 23.12.2022 року.

09.01.2023 року на адресу Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 .

Клопотання сторони обвинувачення обумовлене тим, що існує необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

12.01.2023 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 .

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що стороною обвинувачення доведено, що майно, зазначене у клопотанні є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, а відтак у кримінальному провадженні існує необхідність у накладенні на нього арешту з метою забезпечення його збереження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на вищевказаний автомобіль, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 167 КПК України для накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що транспортний засіб, вилучений в ході проведення огляду місця події 22.12.2022 року, є речовим доказом та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання прокурора, вищевказане майно постановою слідчого від 23.12.2022 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального проступку та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як слушно зазначив в ухвалі слідчий суддя, з чим також погоджується колегія суддів, доводи прокурора у клопотання щодо арешту майна із забороною відчужувати, розпоряджатися та користуватися автомобілем марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 є обґрунтованими, оскільки транспортний засіб зберіг на собі сліди, які відображають наслідки події, тобто є об`єктом, який зберіг на собі сліди та відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, які є необхідними для проведення експертних досліджень, має істотне значення для встановлення інтини у даному провадженні, швидкого, повного та неупередженого розслідування, встановлення та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

З урахуванням вищенаведених обставин доводи представника власника майна про необґрунтованість застосування найбільш обтяжливого способу арешту майна, що полягає у позбавленні власника права володіти, користуватися та розпоряджатися арештованим майном є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

Крім того в ході судового розгляду автор апеляційної скарги не підтримав власні доводи стосовно пропуску органом досудового розслідування процесуальних строків на звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, оскільки ознайомившись з матеріалами провадження адвокат переконався, що клопотання було направлено засобами поштового зв`язку, а відтак дату звернення слід вважати не з дати надходження до суду, а з моменту передання до поштової установи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно, що надасть змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна в найбільш обтяжливий спосіб для власника, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 12.01.2023.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12.01.2023 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на автомобіль марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з забороною відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4