Справа № 574/488/21
Провадження №1-кп/584/84/23
УХВАЛА

16.03.2023 Путивльський районний суд Сумської області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7

(в режимі відеоконференції),

представник потерпілих ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000327 від 5 травня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України,

встановив:

У провадженні Путивльського районного суду Сумської області перебуває вказане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки строк запобіжного заходу спливає 2 квітня 2023 року, підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому, який обвинувачуються у вчинені тяжкого злочину, на думку прокурора, відсутні, він просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому на шістдесят днів.

Потерпілі та їх представник клопотання прокурора підтримали.

Обвинувачений та захисник заперечували проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просили обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши думку учасників процесу, суд вважає, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 15 листопада 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який на підставі ухвал Путивльського районного суду Сумської області від 13 грудня 2022 року та 3 лютого 2023 року продовжено до 2 квітня 2023 року.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч.1 ст.194 КПК України).

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі ризики, що визначені п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України: переховування від суду; незаконний вплив на потерпілих та свідків; а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Сіренко та інші проти України», «Штепа проти України», «Ноймайстер проти Австрії», «Харченко проти України» акцентує увагу на тому, що для виправдання тривалості тримання особи під вартою державні органи мають оцінювати конкретні факти та розглядати можливість застосування інших запобіжних заходів як альтернативу триманню під вартою. При цьому ЄСПЛ зазначає, що тяжкість висунутих проти особи обвинувачень і ризик її переховування або перешкоджання відповідному розслідуванню, указані як підстава для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не є достатніми при багаторазовому продовженні такого заходу, оскільки з плином часу тривале тримання особи під вартою вимагає додаткового обґрунтування, належного аналізу фактів щодо того, чи є такий запобіжний захід необхідним за цих обставин на відповідній стадії провадження.

Разом з тим, ЄСПЛ зазначає, що суди своїми рішеннями повинні забезпечувати не тільки права особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, а й високі стандарти охоронюваних загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає більшої суворості в оцінці порушень суспільних цінностей.

Таким чином, з огляду на тривалий строк перебування обвинуваченого під вартою більше ніж один рік і десять місяців, можна дійти висновку, що ризик його переховування від суду дещо зменшився.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високий ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

В обґрунтування ризику переховування ОСОБА_4 від суду прокурор посилається на тяжкість покарання у виді позбавлення волі, яке йому загрожує у разі визнання винним у пред`явленому обвинуваченні.

Крім того, слід зауважити, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або зі злочинною недбалістю. Щодо наслідків вина особи може бути тільки необережною (злочинна самовпевненість або злочинна недбалість). У цілому цей злочин визнається необережним.

Судом встановлено, що обвинувачений є раніше не судимим, до затримання проживав разом з дружиною, двома дітьми та батьками похилого віку і працював слюсарем-механоскладальних робіт в АТ «СМНПО-Инжиніринг», тобто має сталі соціальні зв`язки і постійне місце проживання.

Ураховуючи викладені обставини, які характеризують особу обвинуваченого та його репутацію, суд дійшов висновку, що ризик переховування обвинуваченого від суду існує, проте є незначним, тому не може бути підставою для продовження перебування його під вартою.

Посилання прокурора у клопотанні на те, що обвинувачений може вплинути на потерпілих та свідків, є безпідставними у зв`язку з тим що потерпілі, які безпосередньо були на місці ДТП, і всі свідки, заявлені стороною обвинувачення, вже допитані судом. Тому суд вважає обґрунтованими доводи захисника про те, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України нівельований.

Прокурором у клопотанні не обґрунтовано його посилання на те, що обвинувачений може іншим чином перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження, тому, на переконання суду, це є припущенням.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Обвинувачений має постійне місце проживання по АДРЕСА_1 , де проживає його сім`я та батьки, що вказує на можливість перебування його під домашнім арештом.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, що буде достатнім для забезпечення виконання ним покладених процесуальних обов`язків, буде пропорційним та запобігатиме установленим ризикам.

Отже, клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.176-178, 183, 193-194, 197 КПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком по 16 травня 2023 року включно, з покладенням наступних обовязків:

1) заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) прибувати за викликом до суду, прокурора;

3) не відлучатися за межі м.Суми без дозволу прокурора або суду;

4) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти для прибуття до місця проживання за адресою житла, яке йому заборонено залишати.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали покласти на Сумське районне управління поліції ГУНП в Сумській області.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Розгляд справи відкласти на 11 год. 30 хв. 20 квітня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Путивльський районний суд Сумської області протягом семи днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу суду було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1