Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4577/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/4577/22 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що суд розглянув справу упереджено, оскільки постановляючи ухвалу проігнорував надані ОСОБА_7 докази про можливість його умовно-дострокового звільнення. Вказує, що судом не враховано дані, які характеризують особу засудженого, те, що він до кримінальної відповідальності не притягався, характеризується посередньо, стягнень не має, дотримується ввічливих взаємовідносин з персоналом установи відбування покарання та іншими засудженими, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина, який хворіє та потребує лікування, цивільний позов виплатив у повному обсязі та бажає захищати суверенітет та територіальну цілісність України в період воєнного стану.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду с заявою, в якій просив звільнити його умовно-достроково від відбування покарання, оскільки він відбув більше трьох четвертих строку покарання, вину у скоєному визнає повністю, щиро розкаюється, цивільний позов відшкодував в повному обсязі, має дружину, дитину, а також намір захищати Батьківщину, від роботи він не відмовляється, два рази виходив на «промку», однак зараз у санітарній частині, тому не може працювати.
Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений вироком Центрального районного суду м. Тула Російської Федерації від 31.08.2015 року за ч.1 ст.105 КК Російської Федерації до 9 років позбавлення волі. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2017 року вказаний вирок приведений у відповідність із законодавством України, вирішено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.115 КК України до 9 років позбавлення волі. Зараховано йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.05.2015 року по 11.09.2015 року згідно ч.5 ст. 72 КК України. Початок строку відбування покарання: 28.05.2015 року. Кінець строку: 14.02.2024 року. 3/4 строку відбув :14.11.2021 року. Проте, хоча засуджений ОСОБА_7 і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою довела своє виправлення, оскільки заохочень не має, має системні порушення режиму тримання, зокрема за весь час відбування покарання на нього було накладено 10 стягнень. В ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)» відбуває міру покарання з 12.05.2018 року. За час відбування покарання в установі на нього було накладено 6 стягнень, останнє з яких було застосовано 25.05.2021 року за порушення локалізації, на виробництві колонії не працевлаштований, через небажання працювати, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення та не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.
Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 засуджений вироком Центрального районного суду м. Тула Російської Федерації від 31.08.2015 року за ч.1 ст.105 КК Російської Федерації до 9 років позбавлення волі.
Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2017 року вказаний вирок приведений у відповідність із законодавством України та вирішено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.115 КК України до 9 років позбавлення волі. Зараховано йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.05.2015 року по 11.09.2015 року згідно ч.5 ст. 72 КК України.
Початок строку відбування покарання: 28.05.2015 року. Кінець строку: 14.02.2024 року. 3/4 строку відбув :14.11.2021 року.
Засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі перебуває з 29.05.2015 року. З 12.05.2018 року засуджений ОСОБА_7 відбуває міру покарання в державній установі «Житомирська виправна колонія (№4)».

Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.

Проте, згідно характеристики засудженого ОСОБА_7 від 13.09.2022 року, останній за весь час відбування покарання характеризувався посередньо, заохочень не мав, має системні порушення режиму тримання, за що на нього було накладено 10 стягнень. В ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)» відбуває міру покарання з 12.05.2018 року. За час відбування покарання в установі на нього було накладено 6 стягнень, останнє з яких було застосовано 25.05.2021 року за порушення локалізації. На виробництві колонії не працевлаштований, через небажання працювати, не завжди відповідально ставиться до виконання робіт з благоустрою установи. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці під контролем адміністрації установи. З 08.05.2019 року по 12.02.2021 року перебував на профілактичному обліку, як особа яка схильна до самоушкодження, на даний час на профілактичному обліку не перебуває. Вину у скоєному злочину визнав частково. Позову не має. Характеризується як такий, що не став на шлях виправлення. Крім того, на спільному засіданні комісії ДУ «ЖВК (№4)» та спостережної комісії при Житомирському міськвиконкомі від 10.12.2021 року ОСОБА_7 по відбуттю 3/4 строку покарання було відмовлено у застосуванні ст.81 КК України, оскільки було встановлено, що останній не довів свого виправлення (а.п. 35-37).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_7 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду про залишення вказаної заяви засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Також, апеляційний суд відмічає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Твердження апелянта про те, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на даний час не досягнуто виправного та превентивного впливу на засудженого, що є основними цілями застосування до особи покарання, та змін його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.
Колегія суддів враховує, що поведінка засудженого, яка вказує на його виправлення, має бути стабільною в ході всього строку відбування покарання.
Вказання апелянта на те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, стягнень не має, дотримується ввічливих взаємовідносин з персоналом установи відбування покарання та іншими засудженими, цивільний позов відшкодував у повному обсязі, на думку колегії суддів, не спростовує висновків місцевого суду.

Посилання апелянта на сімейний стан засудженого та наявність у нього на утриманні неповнолітнього сина, який хворіє та потребує лікування, не свідчить про наявність підстав для висновку про виправлення засудженого.

Доводи засудженого ОСОБА_7 про те, що він не працював через те, що звертався про застосування відносно нього ст.82 КК України та перебував у санітарній зоні (хворів), внаслідок чого не мав можливості працювати, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки жодних документів на підтвердження того факту, що він не може працювати через стан свого здоров`я матеріали провадження не містять.

Доводи апелянта про те, що засуджений ОСОБА_7 здатен та бажає захищати суверенітет та територіальну цілісність України в період воєнного дії стану, також не впливають на правильність висновків суду про те, що він своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.
Таким чином, незважаючи на наявність формальної підстави для умовно-дострокового звільнення, зокрема факту відбуття певної частини призначеного судом строку покарання, відсутньою є фактична підстава, а саме стала тенденція засудженого до виправлення.
На підставі викладеного, ухвалу суду щодо ОСОБА_7 не можна визнати незаконною, а тому підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: