КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/4589/2022 Єдиний унікальний номер 375/641/19 Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями та змінами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України

ОСОБА_7

10 ІНФОРМАЦІЯ_1

на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2022 року задоволено клопотання начальника Рокитнянського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_8 , стягнуто в дохід держави заставу у розмірі 213240 грн., яка була сплаченаза ОСОБА_7 згідно з ухвалоюРокитнянського районного суду Київської області від 3 листопада 2018 року, застосовано до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 30 січня 2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою залишити раніше обраний запобіжний захід у виді застави, звільнивши ОСОБА_7 з-під варти.

З посиланням на положення Конституцію України, КПК України, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тасе проти Ромунії», «Н. проти Бельгії», захисник наголошує на тому, що з огляду на текст вступної та резолютивної частини ухвали, яка була оголошена та вручена 2 грудня 2022 року та яка слугувала «законною» підставою для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції не виконав обов`язкових вимог, передбачених ст. 196 КПК України.

Також, як звернула увагу апелянт, під час судового засідання стороною захисту було встановлено відсутність доказів у сторони обвинувачення, якими б остання підтверджувала свою правову позицію відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, що приводить до одного єдиного та беззаперечного висновку про сумніви в твердженнях прокурора, що відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України, має тлумачитись виключно на користь обвинуваченого.

Крім того, захисник наголошує на тому, що прокурор не вносив клопотання про стягнення застави в дохід держави.

Також захисник посилається на те, що з оскаржуваною ухвалою неможливо погодитись, оскільки поза увагою місцевого суду залишилось те, що у поданому клопотанні прокурор не зазначив і відповідно не довів, що жоден більш м`який з запобіжних заходів не може запобігти доведеним ризикам, і, в цій частині суд вчергове взяв на себе функцію обвинувачення та самостійно, нібито, встановив, що жоден більш м`який запобіжний захід не буде запобігати доведеним ризикам.

Так, як вказується в доповненнях до апеляційної скарги, прокурор не вносив на розгляд суду клопотання про стягнення застави в дохід держави, останнім було вручено клопотання виключно про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави до вирішення питання про звернення застави в дохід держави.

Звертається увага захисником на те, що ОСОБА_7 з 20 грудня 2018 року перебуває під заставою на підставі ухвали слідчого судді Рокитнянського районного суду Київської області і протягом чотирьох років не порушив жодного обов`язку, який було на нього покладено. Як зазначає захисник в апеляційній скарзі, в оскаржуваному рішенні суд констатує, що дійсно відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді застави, строк дії обов`язків (60 діб) яких сплив, і відповідно строк дії обов`язків не продовжувався. Однак, у подальшому суд самостійно, без надання доказів стороною обвинувачення (не зазначено про дані обставини у клопотанні прокурора про застосування запобіжного заходу) стверджує, що ухвалою від 3 грудня 2021 року обвинувачений був оголошений у розшук, оскільки у суду були наявні відомості, що в межах іншого кримінального провадження №0000370, яке внесено в ЄРДР 26 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, він також оголошений у розшук.

Тому, на думку апелянта, суд, всупереч вимогам КПК України самостійно встановив про його розшук в іншому кримінальному провадженні, де головуючим суддею є суддя ОСОБА_9 , ухвала якої оскаржується на даний час.

Зазначається в доповненнях і про те, що обвинувачений ОСОБА_7 до взяття його під варту ознайомився з матеріалами судової справи та в дійсності встановив наявність ухвали від 3 грудня 2021 року, відповідно до якої його було оголошено в розшук. Однак, на переконання захисника, дана ухвала також постановлена з порушеннями вимог КПК України, і, відповідно, обвинуваченого ОСОБА_7 було незаконно оголошено в розшук.

Апелянт наголошує на тому, що за місцем реєстрації та проживання обвинуваченого проживає його матір, яка, як особа, яка проживає однією сім`єю з обвинуваченим, також не отримувала кореспонденції про виклик її сина до суду, працівники поліції не приходили до неї з метою перевірки місця проживання ОСОБА_7 , і, як вбачається з ухвали суду про оголошення розшуку обвинуваченого, в ній констатовано одну неявку та посилання на інше кримінальне провадження, яке не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого було оголошено ОСОБА_7 у розшук. Тобто, у матеріалах відсутні дані про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчиняв активні дії для уникнення від кримінальної відповідальності та дійсно переховувався від суду, а також те, що був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.

Крім того, захисник звертає увагу і на те, що висновки суду про звернення застави в дохід держави є незаконними та необґрунтованими, оскільки строк дії обов`язків під час визначення застави закінчився, тобто, єдиною підставою для звернення застави в дохід держави могла бути неявка обвинуваченого, який був належним чином повідомлений про такий виклик судом. Як уже зазначалось, ОСОБА_7 жодного разу не був повідомлений про виклик до суду належним чином, що свідчить про неможливість звернення застави в дохід держави.

Окрім того, як зазначає захисник, питання звернення застави в дохід держави розглядалось без участі заставодавця, у зв`язку з чим головуючий суддя здійснив підміну понять про можливість розгляду такого клопотання за відсутності заставодавця, нібито, відповідно до ч. 9 ст. 182 КПК України, однак вказана норма надає можливість такого розгляду за відсутності заставодавця виключно у разі належного повідомлення такого заставодавця. Звертається увага, що заставодавець свої згоди на звернення застави в дохід держави не надавав, з письмовими заявами не звертався та взагалі не був повідомлений про виклик. Прокурор з клопотанням про зміну запобіжного заходу не звертався, а звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави під час дії запобіжного заходу у вигляді застави.

Що стосується ризиків, вказаних судом, то захисник вказує про те, що ризик того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, жодним доказом не підтверджений, є лише припущенням чи то бажанням сторони обвинувачення. Посилання в оскаржуваній ухвалі на те, що ОСОБА_7 є неодноразово судимим, не відповідає дійсності, оскільки відносно ОСОБА_7 відсутній будь-який обвинувальний вирок, який набув законної сили, а ті обвинувальні акти, які перебувають на розгляді у суді, не свідчать про те, що ОСОБА_7 вчиняв кримінальні правопорушення, оскільки Конституцією України гарантована презумпція невинуватості.

Наголошується у доповненнях на тому, що у ОСОБА_7 наявні сталі соціальні зв`язки, а саме матір, наявне офіційне місце проживання, у тому числі за яким стороною обвинувачення проводились обшуки, до затримання ОСОБА_7 неофіційно працював на СТО та мав стабільний дохід. Дані обставини спростовують ризик вчинення кримінальних правопорушень, а доводи суду в цій частині не підтверджуються жодними доказами.

Щодо ризику переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, то, на переконання захисника, жодного доказу на підтвердження цього ризику також не надано.

Апелянт акцентує увагу на тому, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу тримання під вартою. Більш того, захисник звертає увагу суду на те, що обвинувачений протягом 4 років перебував під запобіжним заходом у виді застави та відповідально виконував покладені на нього обов`язки.

Захисник вважає, що посилання в ухвалі на підтвердження ризику переховування обвинуваченого від суду на той факт, що ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення в інших кримінальних правопорушеннях, які перебувають на розгляді в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області, взагалі не підтверджені матеріалами судової справи, оскільки в ній відсутні відомості про такі факти, і сторона захисту стверджує, що в цій частині суд самостійно встановлював ці обставини, оскільки суддя, яка постановила оскаржувану ухвалу, є головуючою в інших кримінальних провадженнях.

Крім того, захисник наголошує, що ОСОБА_7 самостійно прибув 29 листопада 2022 року до суду в судове засідання, отримав клопотання про застосування запобіжного заходу, і ще протягом двох днів 1 грудня 2022 року, 2 грудня 2022 року прибував до суду для його розгляду, не переховувався від суду, що свідчить про те, що він може виконувати покладені на нього обов`язки та спростовує ризик переховування від суду.

У первинній апеляційній скарзі захисник клопотала про проведення апеляційної скарги за участю обвинуваченого. У доповненнях до апеляційної скарги захисник просила проводити апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Захисник, обвинувачений, прокурор повідомлені належним чином про день та час апеляційного розгляду, будь-яких заяв, клопотань про їх участь під час апеляційного розгляду до суду апеляційної інстанції не подавали.

З огляду на викладене, зважаючи на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до положень ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З огляду на наведені положення закону, колегія суддів на даному етапі не перевіряє правильність постановлення судом першої інстанції ухвали про розшук обвинуваченого та оскаржувану ухвалу в частині стягнення застави в дохід держави.

З копії клопотання прокурора та копії оскаржуваної ухвали, витребуваних судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України, встановлено, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000102, яке внесене до ЄРДР 21 березня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до змісту клопотання прокурора від 28 листопада 2022 року ним заявлено клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні на початку грудня 2017 року разом з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, розбійного нападу на приватного підприємця ОСОБА_10 та його дружину ОСОБА_11 , з проникненням у житло, де, застосовуючи до ОСОБА_10 насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, а також висловлюючи ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_11 погрози про застосування такого насильства, заволоділи майном потерпілих на загальну суму 2563421,10 грн., заподіявши потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження та ушкодження середньої тяжкості, і вина ОСОБА_7 підтверджується зібраними у справі доказами.

Прокурор зазначає у клопотанні, що ОСОБА_7 зареєстрований за однією адресою, проживав за іншою в одному населеному пункті, має середню освіту, не працює, розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше судимий: вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 червня 2007 року за ч. 1 ст. 213 КК України до штрафу у розмірі 1700 грн., вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 30 червня 2011 року за ч. 2 ст. 263 КК України до трьох років позбавлення волі, вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 18 січня 2012 року за ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127, ст. 70 КК України до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна.

При цьому прокурор вказує про наявність достатніх ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; вчиняти інші кримінальні правопорушення. В обґрунтування таких висновків прокурор зазначає, що про наявність ризику переховування від суду свідчить той факт, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин проти власності, за вчинення якого йому загрожує реальна міра покарання, передбачена КК України, у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна. Окрім того, відповідно до Ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2021 року ОСОБА_7 оголошений у розшук у даному кримінальному провадженні, оскільки останній ухилився від явки до суду, що, на переконання прокурора, є підтвердженням того, що ОСОБА_7 вже намагався ухилитись від суду, та таким чином від покарання, яке йому загрожує.

Про наявність ризику незаконного впливу на свідків, на переконання прокурора, свідчить той факт, що ОСОБА_7 з метою уникнення від кримінальної відповідальності може схиляти свідків до надання потрібних йому показань, так як схильний до насильства. Окремо прокурор зазначив про те, що потерпілі допитані в ході судового розгляду, і у своїх показаннях вказали на свідків.

Щодо наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то прокурор вказав про те, що ОСОБА_7 , на даний час притягується до кримінальної відповідальності, у тому числі за злочин проти власності. Окрім того, на даний час цим же судом розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України. Прокурор зазначає, що наявність вказаного факту свідчить про те, що ОСОБА_7 схильний до вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів та, перебуваючи на волі, останній буде вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Прокурор вважав неможливим застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави, оскільки ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, а, окрім того, такий запобіжний захід не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та здатний призвести до реалізації встановлених ризиків.

За змістом оскаржуваної ухвали обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки у нього є діючий запобіжний захід - застава, наміру переховуватися від суду ніколи не мав, про те, що перебуває у розшуку, він не знав, оскільки перебував у реабілітаційному центрі і про судові засідання його не повідомляли, строк розгляду клопотання сплив і немає підстав розглядати його без участі його оплатного захисника, яка обізнана з матеріалами справи і на даний час хворіє.

Захисник ОСОБА_12 підтримала позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначивши, що їй надано тільки копію клопотання про обрання запобіжного заходу, будь-яких доказів, які підтверджують наявні у ньому обставини, до нього не долучено, у судове засідання не з`явився заставодавець.

За результатами розгляду клопотання прокурора судом задоволено клопотання та застосовано до обвинуваченого запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів до 30 січня 2023 року.

Суд обґрунтував прийняте рішенням тим, що судом установлено, що згідно з ухвалою слідчого судді Рокитнянського районного суду Київської області від 3 листопада 2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів, з альтернативою у виді застави у розмірі 120 прожиткових мінімумів для працездатних громадян, що складає 213240 грн., які необхідно внести протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали. Відповідно до повідомлення із державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 20 грудня 2018 року № 08/29983 обвинувачений ОСОБА_7 звільнений з-під варти під заставу у розмірі 213240 грн.

Згідно з ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2021 року обвинувачений ОСОБА_7 оголошувався у розшук, оскільки у суду були наявні відомості, що у межах іншого кримінального провадження № 0000370, яке внесене до ЄРДР 26 січня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, він також оголошений у розшук. Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2022 року провадження у справі поновлене, оскільки місцезнаходження ОСОБА_7 було установлено, а саме йому обрано запобіжний захід у іншому кримінальному провадженні № 0002362, яке внесене до ЄРДР 2 жовтня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Суд вказав про те, що таким чином судом установлено, що обвинуваченим ОСОБА_7 порушений покладений на нього обов`язок, передбачений п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України, а саме: прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

Судом відхилені аргументи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він наміру переховуватися від суду ніколи не мав, про те, що перебуває у розшуку він не знав, оскільки перебував у реабілітаційному центрі, і про судові засідання його не повідомляли, оскільки, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, він про зміну свого місця проживання прокурора та суд не повідомив, у зв`язку з чим судові виклики йому направлялися за відомими до цього контактними даними.

При розгляді клопотання прокурора судом враховано, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло, а також те, що санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 є раніше судимим, місця роботи чи навчання не має, а також будь-яких інших соціальних зв`язків, котрі можуть стримувати його від зміни місця проживання, з метою переховування від суду, що обвинувачений уже переховувався від суду, про що свідчить ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2021 року, йому пред`явлене обвинувачення у межах інших кримінальних проваджень, які знаходяться на розгляді у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області.

Таким чином, суд вважає, що вказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 разом з тяжкістю покарання, дійсно свідчать про те, що існує ризик того, що без застосування запобіжного заходу, обвинувачений може вчинити спробу переховування від суду, який передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за корисливі кримінальні правопорушення, йому пред`явлене обвинувачення у межах інших кримінальних проваджень, які знаходяться на розгляді у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області, у тому числі корисливої спрямованості, що в обвинуваченого відсутнє будь-яке із джерел доходів, а тому суд дійшов висновку, що сукупність вище зазначених обставин свідчить про існування ризику, що обвинувачений ОСОБА_7 через відсутність коштів для задоволення побутових потреб може вчиняти нові кримінальні правопорушення, який передбачений у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що прокурором ОСОБА_8 не наведено будь-яких фактичних даних, які можуть свідчити про існування ризику впливу на свідків, який передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то він є недоведеним.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і наведені обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником ОСОБА_12 доводи вище наведеного не спростовують.

Посилаючись на положення п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку, що до обвинуваченого ОСОБА_7 може бути застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Окрім того, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, зважаючи на ступінь установлених ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, який, як доведено прокурором ОСОБА_8 , є високим, оскільки про це свідчать відомі про особу обвинуваченого ОСОБА_7 дані, який уже вчиняв спробу ухилитися від суду, порушив застосований до нього запобіжний захід у виді застави, суд дійшов висновку, що запобігти їм за допомогою особистого зобов`язання чи домашнього арешту не буде можливим, а від поручителів заяв не надходило, у зв`язку з чим обрав обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 4 ст. 183 КПК України суд не визначив розмір застави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та враховує таке.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке обрання можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК Українипередбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Як встановлено з наявних даних, питання обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку в частині доведення або недоведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, як не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахувавши обставини інкримінованого злочину, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Зі змісту клопотання прокурора та оскаржуваної ухвали встановлено, що ОСОБА_7 є раніше судимою особою, у тому числі за вчинення тяжких та особливо тяжких корисливих злочинів, йому висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за наслідками вчинення якого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння.

Питання розумності тримання обвинуваченого під вартою у даній конкретній справі може бути виправданим за наявності існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений у статті 5 Конвенції.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності, характер та наслідки злочину, які ставляться обвинуваченому у вину, з огляду на обставини і характер його протиправних дій, у вчиненні яких він обвинувачується, те, що обвинувачений був оголошений у розшук, те, що на даний час, як зазначено у клопотанні прокурора та не спростовано стороною обвинувачення, ОСОБА_7 , обвинувачується в іншому кримінальному провадженні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатньо реальних ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Встановлені на даний час у своїй сукупності обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки встановлені обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання, а також з огляду на вимоги п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, відсутні й підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, та передача обвинуваченого на поруки за відсутності заяв відповідних осіб.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують обмеження на даний час права обвинуваченого перебувати на волі, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки з урахуванням наведеного на даний час відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

Також, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника в тій частині, що з огляду на текст вступної та резолютивної частини ухвали, яка була оголошена та вручена 2 грудня 2022 року та яка слугувала «законною» підставою для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції не виконав обов`язкових вимог, передбачених ст. 196 КПК України.

Дійсно положеннями статті 196 КПК України передбачені вимоги, яким повинна відповідати ухвала суду про застосування запобіжних заходів.

Оскаржувана ухвала відповідає зазначеним вимогам закону.

При цьому поза увагою захисника залишились ті обставини, що відповідно до ч. 2 ст. 376 КПК України, законодавцем встановлено право суду, якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді, про час оголошення повного тексту ухвали має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині, що і відбулось у даному випадку.

Таким чином, навіть, за змістом апеляційної скарги захисника судом першої інстанції дотримані вимоги ст. 376 КПК України.

Окрім того, на думку колегії суддів, є непереконливими й доводи апеляційної скарги захисника про те, що під час розгляду клопотання прокурора встановлена відсутність доказів у сторони обвинувачення, якими б остання підтверджувала свою правову позицію відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, оскільки така позиція сторони захисту спростовується даними, наведеними прокурором у клопотанні. Будь-яких доказів на спростування наведених прокурором у клопотанні даних щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, захисником не надано.

При цьому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано, з наведенням відповідних мотивів, визнано недоведеним наявність ризику впливу на свідків.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник.

Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі наведені мотиви прийнятого рішення, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 з доповненнями та змінами в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2022 року в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто, до 30 січня 2023 року, - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ __________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4