Номер провадження: 11-сс/813/1651/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

представника власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001108, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2022 у кримінальному провадженні №0001108, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України задоволено клопотання слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та накладено арешт на пластикову картку на ім`я ОСОБА_7 № НОМЕР_1 , довідку військово-лікарської комісії на ім`я ОСОБА_7 та тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_7 ЧО НОМЕР_2 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване виключенням можливості втрати слідів злочину, необхідністю проведення експертних досліджень, можливістю використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумністю та співрозмірністю обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в порушення ч. 2 ст. 172 КПК України слідчий суддя розглянув клопотання слідчого без сповіщення власника майна. Вказує, що в ухвалі слідчого судді про проведення обшуку відсутній дозвіл на відшукування вилучених речей, оскільки вони не є речами, які можуть свідчити про злочинну діяльність. Зазначає, що вилучені документи не є тимчасово вилученими та не є речовими доказами. Вважає, що клопотання слідчого не вмотивоване, а ухвала слідчого судді не відповідає вимогам КПК.

Просить ухвалу суду слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотанні слідчого про накладення арешту на майно.

Прокурор будучи повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак до початку судового розгляду від прокурора ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Представник власника майна не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 107, ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе та необхідне провести розгляд справи за відсутності сторони обвинувачення.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004 р).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001108, внесене до ЄРДР 17.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме щодо незаконного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 автомобілем марки «FORD FOCUS» д/н НОМЕР_3 .

В подальшому 01.11.2022 в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено пластикову картку на ім`я ОСОБА_7 № НОМЕР_1 , довідку військово-лікарської комісії на ім`я ОСОБА_7 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_7 ЧО НОМЕР_2 .

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вищевказаних документів належним чином не перевірив правову підставу для такого арешту, можливість використання вказаного майна як доказу у кримінальному провадженні та не встановив достатність даних на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (накладення арешту з метою збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частина 1 статті 98 КПК України, в свою чергу, встановлює, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, згідно диспозиції ст. 289 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001108, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2022, кримінальна відповідальність за вказаною нормою кримінального закону, передбачена за незаконне заволодіння транспортним засобом.

З наведеного вбачається, що предметом злочину у даному випадку є саме транспортний засіб або документи на нього, але в жодному разі не медичні, військові та особисті документи ОСОБА_7 .

Таким чином, з огляду на викладені обставини, апеляційний суд констатує, що в даному випадку слідчим суддею безпідставно накладено арешт на тимчасово вилучені документи, оскільки вони є особистою приватною власністю особи та не є речовим доказом в рамках зазначеного кримінального провадження, зокрема, не відповідають критеріям, встановленим ч. 1 ст. 98 КПК України, а саме не являються предметом вчинення злочину та не зберегли на собі його сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що ініціювання слідчим питання про накладення арешту на вказане майно не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову у задоволені клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001108, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволені клопотання слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001108, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 І ОСОБА_12 Ю ОСОБА_13