ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 619/3912/19-к

провадження № 51-525км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_8

суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_11

прокурора ОСОБА_12

потерпілої ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001816, за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки

АДРЕСА_1 ), зареєстрованої там само, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_2 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року щодо неї.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2020 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування основного та додаткового покарання.

Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) матеріальну шкоду в розмірі 26 000 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Також суд вирішив питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 27 серпня 2016 року приблизно о 17:20 ОСОБА_2 керувала технічно справним автомобілем «Лада Каліна», д.н.з. НОМЕР_1 , та зупинилася на узбіччі автодороги «Харків-Щербаківка» (12 км + 900 м) Дергачівського району Харківської області в напрямку с. Щербаківка з боку розташування м. Харкова в попутному напрямку руху. Далі ОСОБА_2 , проявляючи злочинну недбалість, порушуючи Правила дорожнього руху (далі - ПДР),

не переконавшись у тому, що маневр виїзду з узбіччя на асфальтобетонне покриття дороги буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхала на проїзну частину вказаної автодороги, внаслідок чого керований нею автомобіль зіткнувся передньою лівою частиною з передньою правою частиною автомобіля «Ніссан Прем`єра», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що рухався з боку розташування м. Харкова, чим грубо порушила вимоги пунктів 10.1, 10.4 ПДР. У результаті ДТП пасажир автомобіля «Ніссан Прем`єра» ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я. Порушення ОСОБА_2 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 07 грудня 2021 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена просить оскаржені судові рішення скасувати з підстав, визначених п. 1 ч. 2 ст. 412, п. 2 ч. 1 ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), кримінальне провадження щодо неї закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, цивільний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду з огляду на положення ч. 3 ст. 129 цього Кодексу.

Вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну правову оцінку обставинам кримінального провадження. Стверджує, що в її діях відсутній склад інкримінованого їй кримінального правопорушення, оскільки вона не виїжджала на перехресті на узбіччя автодороги та не зупинялася там, маневру виїзду з узбіччя на асфальтобетонне покриття дороги не здійснювала. А тому, на думку засудженої, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 286 КК, яка не підлягає застосуванню.

Засуджена наполягає, що її вину не доведено поза розумним сумнівом, зокрема з огляду на те, що на обґрунтування висновку про її винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд поклав недопустимі й недостовірні докази.

Стверджує про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 07 вересня 2018 року, оскільки безпосередньо перед його проведенням свідка ОСОБА_3 не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК. Указує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про визнання цього доказу недопустимим та належним чином своє рішення не вмотивував, а апеляційний суд це порушення не усунув, доводи апеляційної скарги в цій частині належно не перевірив.

Крім того, засуджена звертає увагу на те, що сторона захисту заявляла клопотання про визнання висновків експертів від 31 жовтня 2018 року № 1005/18 та від 29 серпня 2019 року

№ 7693/17454/17455 недопустимими доказами у зв`язку з тим, що в їх підґрунтя покладені відомості, отримані із протоколу вказаного вище слідчого експерименту від 07 вересня 2018 року, який, на переконання сторони захисту, є недопустимим доказом, однак суд у задоволенні цього клопотання безпідставно відмовив.

Засуджена стверджує про недопустимість протоколів огляду місця події від 27 серпня 2016 року та від 09 квітня 2019 року з огляду на недотримання, на її переконання, вимог п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК, чому суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Також не погоджується з наданою судом оцінкою висновкам експертів від 25 березня 2017 року № 83/17, від 31 жовтня 2018 року № 1005/18 та від 29 серпня 2019 року № 7693/17454/17455 і показанням свідків та потерпілої на предмет їх достовірності щодо встановлення обставин про взаємне розташування транспортних засобів один відносно одного в момент здійснення ДТП.

Зазначає, що суд першої інстанції, порушуючи приписи кримінального процесуального закону, безпосередньо не дослідив письмових доказів, та не погоджується з висновком апеляційного суду за результатами апеляційного перегляду щодо доводів сторони захисту, які є аналогічними вище викладеним доводам касаційної скарги.

Крім того, засуджена вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання захисника про повторне дослідження доказів, чим допустив порушення приписів ч. 3 ст. 404 КПК. На її думку, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ч. 2 ст. 419 КПК, оскільки суд своє рішення належним чином не обґрунтував, не навів усіх доводів апеляційної скарги та не дав їм оцінки.

Позиції учасників судового провадження

У засіданні суду касаційної інстанції прокурор та потерпіла заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити без зміни оскаржені судові рішення.

Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час

і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора і потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого їй злочину, послався на показання потерпілої ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також

на: протокол огляду місця ДТП від 27 серпня 2016 року та схему до нього, висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 23 травня 2017 року № 83/17, висновки судових автотехнічних експертиз від 31 жовтня 2017 року № 649/17, № 650/17, протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_1 та водія ОСОБА_3 від 07 вересня 2018 року та схему до нього, протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_2 та її захисника Панасенка П.П. від 07 вересня 2018 року, висновок судово-медичної експертизи від 08 листопада 2017 року № 1282-А/17, висновок додаткової судово-медичної експертизи від 14 серпня 2018 року № 09-2587/2018, висновок судової автотехнічної експертизи від 31 жовтня 2018 року № 1005/18, висновок комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису від 29 серпня 2019 року № 7693/17454/17455.

З урахуванням наявної в суду сукупності доказів, невизнання ОСОБА_2 своєї вини та заперечення порушення нею ПДР суд оцінив як обраний засудженою спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за скоєний злочин.

Колегія суддів відхиляє викладені в касаційній скарзі доводи про неповноту судового розгляду внаслідок порушення судом першої інстанції загальної засади кримінального провадження, визначеної п. 16 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 23 КПК, обґрунтовані стороною захисту тим, що місцевий суд безпосередньо не дослідив письмових доказів.

Аналогічні доводи були предметом апеляційного перегляду, за результатом якого суд дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Безпосередність дослідження доказів як засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх, як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

За приписами ст. 358 КПК протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості,

що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред'явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів

у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

Згідно з журналом та аудіозаписом судового засідання 19 лютого 2020 року суд першої інстанції на виконання вимог ст. 349 КПК, заслухавши думку учасників судового провадження, визначив обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та ухвалив порядок їх дослідження: допит потерпілої, дослідження письмових доказів, допит обвинуваченої, допит свідків.

У судовому засіданні 04 червня 2020 року суд задовольнив клопотання захисника та змінив порядок дослідження доказів, а саме ухвалив після допиту потерпілої допитати обвинувачену, а потім дослідити докази та допитати свідків.

Під час судового засідання 01 липня 2020 року суд перейшов до дослідження письмових доказів у провадженні. Дослідження письмових доказів відбулось шляхом оголошення прокурором наданих ним письмових доказів, які потім за його клопотанням були долучені до матеріалів кримінального провадження.

Письмові докази, які були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, оголошені прокурором у судовому засіданні за ініціативою суду і в обсязі, погодженому зі сторонами кримінального провадження.

Зміст оголошених прокурором доказів суд та учасники судового провадження сприймали безпосередньо, захисник засудженої брав активну участь у дослідженні доказів, заявляв клопотання та надавав пояснення щодо достовірності відомостей, відображених у письмових доказах, що підтверджується аудіозаписом судового засідання. Про невідповідність змісту доказів, відкритих в порядку ст. 290 КПК, змісту тих доказів, які досліджені судом, сторона захисту не стверджує, з огляду на що, на думку колегії суддів, відсутні підстави стверджувати про порушення принципу безпосередності дослідження доказів чи положень ст. 358 КПК, як про істотні порушення кримінального процесуального закону у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, у касаційній скарзі не йдеться про те, що докази у кримінальному провадженні не надано стороні захисту для ознайомлення, сторона захисту не стверджує про перекручення в оскарженому судовому рішенні відомостей, відображених у письмових доказах, чи про невідповідність даних, зафіксованих у процесуальних джерелах доказів, тим, які були відтворені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегією суддів апеляційного суду не встановлено неповноти судового розгляду під час дослідження доказів судом першої інстанції, і з таким висновком погоджується суд касаційної інстанції.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в сукупності та взаємозв`язку досліджені судом докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, доведено поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладено в основу вироку стосовно доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого правопорушення, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно із нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо порядку здійснення кримінального провадження, передбачених КПК.

Проте, переглянувши вирок суду першої інстанції, апеляційний суд указаних вимог кримінального процесуального закону належним чином не дотримався.

Так, в апеляційній скарзі захисник наводив доводи про недопустимість протоколів огляду місця події від 27 серпня 2016 року та від 09 квітня 2019 року з огляду на порушення вимог ст. 104 КПК, і доводи, наведені в апеляційнійскарзі, є аналогічними з доводами, викладеними у касаційній скарзі засудженої.

Захисник вказував, серед іншого, що у протоколі огляду місця ДТП та схемі до нього не було зафіксовано всіх важливих для справедливого вирішення справи фактичних даних (інформації про дорожні знаки, елементи дороги), з огляду на що, експертам надані неповні (неправильні) вихідні дані, які відображені у висновках експертів, через що ці висновки

є недопустимими доказами. Свої доводи обґрунтовував тим, що суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки схемі розташування технічних засобів організації дорожнього руху Служби автомобільних доріг Харківської області в місці ДТП та відображеним у ній даним у взаємопоєднанні зі змістом протоколів огляду місця події, що має важливе значення для перевірки достовірності даних про обставини події, наданих експертам для дослідження.

Такі доводи апеляційної скарги узагальнено відображені у змісті оскарженої ухвали суду як предмет апеляційного перегляду. Водночас суд апеляційної інстанції всупереч приписам ст. 419 КПК не надав оцінки вказаним вище доводам захисника, не навів власних висновків про допустимість чи недопустимість протоколів огляду місця ДТП з підстав, зазначених стороною захисту, про їх обґрунтованість чи необґрунтованість, в ухвалі апеляційного суду відсутні.

При цьому вирішення питання про достовірність фактичних даних, відображених у протоколах огляду місця ДТП, має істотне значення для вирішення завдань кримінального провадження, оскільки на його вихідних даних ґрунтуються висновки експертів, які враховані судом для встановлення обставин ДТП, та впливають на вирішення питання щодо наявності підстави кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК.

Як зазначено в ч. 2 ст. 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення

в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними в справі матеріалами, всі вагомі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і обґрунтувати спростування кожного із них. При цьому суд має навести правове обґрунтування своєї позиції, яке не може бути суперечливим чи непереконливим і ставити під сумнів прийняте рішення.

До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам кримінального провадження перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд відповідний обов`язок щодо дослідження і оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, встановлених положеннями ст. 404 КПК.

Наводячи конкретні доводи, сторона захисту указувала на наявність доказів, які необхідно дослідити, оскільки вони не отримали належної правової оцінки, що потягло за собою неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що за відсутності відомостей в протоколі слідчого експерименту про попередження свідка про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК цей доказ є безумовно недопустимим, оскільки при його оцінці на предмет допустимості необхідно виходити з того, що у провадженні, де на етапі досудового розслідування свідок був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК за завідомо неправдиве показання і допитаний про обставини ДТП, про що складено відповідний протокол, за відсутності обґрунтованих даних які би ставили під сумнів правдивість повідомлених ним відомостей про обставини події, відсутні підстави до визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту, в якому зазначені відомості, що не суперечать даним, які повідомлені свідком під час допиту.

Натомість апеляційним судом не прийнято рішення стосовно обґрунтованості доводів апеляційної скарги щодо протоколів огляду місця події, на недопустимість яких посилається сторона захисту, з огляду на що висновки суду щодо оцінки інших доказів, зокрема висновків експертів, є передчасними, оскільки вони є похідними від протоколів огляду місця події. Відповідно дочасними є висновки про достатність досліджених судом доказів у їх взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування оскарженого судового рішення.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до оцінки доказів з точки зору їх достовірності, як кожного окремо так і у взаємозв`язку між собою, а тому касаційний суд позбавлений можливості надати їм оцінку зважаючи на положення ст. 433 КПК.

З урахуванням наведеного, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її зміст не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки вказаний суд не проаналізував належним чином зібраних доказів у провадженні у їх сукупності, не навів належних мотивів для спростування вагомих доводів сторони захисту та дійшов передчасного висновку про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, касаційна скарга засудженої підлягає частковому задоволенню, а оскаржена ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно врахувати викладене в постанові касаційного суду та ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам статей 370, 419 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року щодо ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10