Справа № 454/1072/17
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Сокаль 21.03.2023 року

Слідчий суддя Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_1 за участю :

секретаря ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження,

в с т а н о в и в:

Заявник подав суду скаргу, в якій просить скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

Скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова є немотивованою та не відповідає обставинам і матеріалам кримінального провадження.

Його батько ОСОБА_5 був головою фермерського господарства та йому було видано державні акти на право довічного успадковуваного володіння на земельні ділянки площею 10га та 20га.

Після смерті батька він прийняв спадщину та є головою фермерського господарства.

На його заяву Управлінням земельних ресурсів у Сокальському районі надано відповідь від 04.09.2008р. про те, що вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери.

Надалі йому стало відомо, що вказані земельні ділянки з 01.01.2016р. обліковуються як землі запасу.

Зазначив, що слідчим не досліджено законність переведення вказаних земельних ділянок в землі запасу.

Він надавав слідчому копії документів із справ про притягнення його до адміністративної відповідальності та адміністративних справ за його позовами, якими підтверджується законність використання Фермерським господарством «Бач І.М.» (надалі ФГ «Бас І.М.») вказаними земельними ділянками. Згідно висновків Верховного Суду, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Таке право є дійсним та підлягає спадкуванню.

Крім того, вказав, що слідчим не допитано колишніх керівників Держгеокадастру у Сокальському районі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які приймали рішення та надавали йому відповіді. Саме з огляду на дії останніх він не мав змоги виготовити технічну документацію із землеустрою та оформити спадщину на вказані земельні ділянки.

Заявник та його представник в судовому засіданні заяву підтримали.

Дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, доходжу наступного висновку.

Згідно наданих суду матеріалів кримінального провадження, зокрема витягу, відомості за заявою ОСОБА_3 від 26.12.2016р. внесено до ЄРДР 26.12.2016р. за №0001391 з правовою кваліфікацією ч.1 ст.366 КК України щодо обставин службового підроблення службовими особами Держгеокадастру у Сокальському районі, зокрема внесення змін до офіційного документа облікових документів форми 6-земі землі обліковуються як землі запасу, що чинить заявнику перешкоди в користуванні належними йому земельними ділянками.

Постановою слідчого від 27.09.2022р. дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Такого висновку слідчий дійшов з огляду на те, що питання переведення земельних ділянок для ведення селянсько-фермерського господарства відповідно до держаних актів серія Б №059180, серія Б №060319 та серія Б №059995 в землі запасу неодноразово було предметом перевірки ГУ Держгеокадастр у Львівській області та порушень законодавства посадових осіб Сокальського відділу Держгеокадастру не було виявлено. Також, слідчий покликається на те, що вказані земельні ділянки були передані ОСОБА_5 в довічне успадковуване володіння, з 1992 року таке право не передбачене та останній до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мав право переоформити статус цих земельних ділянок з довічного успадковуваного володіння у свою власність. Станом на 01.01.2008р. вказані земельні ділянки були зняті із земельно-облікових документів і передані в державну власність як землі запасу, оскільки ОСОБА_5 помер в 2006 році. Тому, слідчим не отримано даних про вчинення службовими особами Держгеокадастру у Сокальському районі кримінального правопорушення.

В свою чергу, з наданих ОСОБА_3 державних актів серія Б №059180 та серія Б №060319 встановлено, що за ОСОБА_5 закріплено 10га та 20га землі в межах згідно з планом землекористування, надані йому в довічне успадковане володіння, призначені для ведення селянського господарства, розташовані на території Острівської сільської ради.

Постановою Сокальського районного суду від 29.08.2007р. визнано протиправною бездіяльність начальника Сокальського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_6 щодо видачі ОСОБА_3 довідок про грошову оцінку земельних ділянок площею 20га, 10га та 5,3га, відсутність сервітутів і обтяжень на ці земельні ділянки, які йому були необхідні для оформлення спадщини після смерті його батька ОСОБА_5

17.10.2007р. видано довідки про грошову оцінку земельних ділянок площею 20га та 10га, витяги з книги реєстрації сервітутів та обтяжень.

З відповіді нотаріуса від 31.07.2008р. встановлено, що посвідчити та видати свідоцтва про право на спадщину на спірні земельні ділянки немає змоги з огляду на відсутність кадастрових номерів. Рекомендовано звернутися до Управління земельних ресурсів у Сокальському районі з вимогою про присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам.

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Такого висновку дійшла Велика палата Верховного суду в постанові від 368/54/17 від 20.11.2019р.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

В свою чергу, прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

За таких підстав, ОСОБА_3 вважається таким, що прийняв у спадок земельні ділянки, належні його батькові ОСОБА_8 , який помер в 2006 році, на підставі актів про право довічного успадковуваного володіння незалежно від того, що він не оформив щодо них правовстановлюючих документів з тих чи інших причин.

В той же час, слідчим не встановлено чи було прийнято рішення про витребування, вилучення земельних ділянок з довічного успадковуваного володіння ОСОБА_5 та його спадкоємця ОСОБА_3 , витребування вказаних земельних ділянок з володіння в державну власність та переведення їх в землі запасу. Також, слідчим не встановлено законності прийняття такого рішення.

Окрім цього, суд погоджується з позицією заявника про необхідність допиту осіб, які займали керівні посади Держгеокадастру у Сокальському районі станом на період передачу спірних земельних ділянок у державну власність та переведення їх в землі запасу.

В свою чергу, відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Тому, покликання слідчого на те, що ним не встановлено даних про вчинення кримінального правопорушення є неприпустимими, оскільки ним не вчиненно достатніх дій, передбачених ч.2 ст.93 КПК України

Таким чином, слідчий нівелював завдання кримінального провадження, не здобув достатніх доказів, які вказують про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення та передчасно дійшов висновку про відсутність складу кримінального правопорушення.

Зазначене є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки така носить формальний характер та зазначені в ній обставини не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також завданням досудового розслідування.

Керуючись ст.ст.306, 307 КПК України,

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

Постанову слідчого відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 від 27.09.2022р. про закриття кримінального провадження №0001391 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя : ОСОБА_1