ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 346/5686/21

провадження № 51 - 3458 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 1 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000301, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, котра народилася у с. Сивашівка Новотроїцького району Херсонської області, зареєстрована та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 4 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у незаконному виготовлені, зберіганні з метою збуту та збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, вчиненому повторно, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, на початку серпня 2021 року, діючи умисно, незаконно придбала висушені рослини снотворного маку, надалі перенесла до місця свого проживання, що на АДРЕСА_1 , та подрібнила вказані рослини, тим самим виготовивши особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому, і стала незаконно його зберігати за місцем свого проживання з метою подальшого збуту.

Надалі, 26 серпня 2021 року приблизно о 20:30 ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи за вказаним місцем свого проживання, незаконно збула ОСОБА_8 за 750 грн. особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому, загальною масою 179, 836 г.

Крім того, 8 вересня 2021 року приблизно о 7:50 ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи за місцем свого проживання, незаконно збула ОСОБА_8 за 2 400 грн. особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому, загальною масою 494, 526 г.

Цього ж дня, під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , що на АДРЕСА_1 , працівниками поліції було виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому, загальною масою 293,7083 г, який остання зберігала з метою збуту.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 1 вересня 2022 року вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 4 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд в ухвалі, яка не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), не надав належної оцінки доводам прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 69, 75 КК, не навів достатньої мотивації ухваленого рішення, зазначивши формальні підстави для відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення. Також стверджує, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що місцевий суд не мав достатньо підстав для призначення засудженій покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК, у зв`язку з чим їй було призначено покарання, яке не відповідає вимогам закону через м`якість.

Позиції інших учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав доводи касаційної скарги прокурора ОСОБА_6 та просив її задовольнити.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Виходячи зі змісту вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції при перегляді в апеляційному порядку вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 , що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосування одночасно положень статей 69, 75 КК, та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої через м`якість, є необґрунтованими.

Відповідно до приписів ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положеннями ст. 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 69 КК).

Окрім цього, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у частині призначеного засудженій покарання, яке не відповідає вимогам закону, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який за приписами статті 12 КК, відноситься до категорії тяжких, дані про особу винної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання дітей.

Водночас суд узяв до уваги, що засуджена вину у скоєному визнала повністю, не заперечував фактичних обставин вчиненого злочину, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, що також сприяло швидкому процесуальному розгляду кримінального провадження, щиро розкаялася, усвідомила наслідки такої своєї поведінки, висловила жаль з приводу вчиненого та бажання довести своє виправлення, що у відповідності до статті 66 КК є обставинами, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що дані про особу засудженої, а також обставини, передбачені статтею 66 КК, встановлені у кримінальному провадженні, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають можливість суду призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, виклавши у цій частині належні мотиви, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, виконуючи приписи статей 50, 65 КК та беручи до уваги вимоги ст. 75 КК, апеляційний суд, зважив на всі обставини кримінального провадження, які підлягають обов`язковому врахуванню, а також дані про особу винної, і додержуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, правильно погодився з висновком місцевого суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою впродовж дворічного іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб остання довела своє виправлення. Проте у разі порушення покладених на неї обов`язків, ОСОБА_7 буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів наведені висновки місцевого та апеляційного судів щодо справедливості призначеного ОСОБА_7 покарання та свідчили би про неможливість досягти його мети через визначений судом порядок відбування, прокурор у своїй касаційній скарзі не навів.

Колегія суддів вважає, що обраний судом щодо ОСОБА_7 захід примусу відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів, домірним вчиненому. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, касаційна скарга прокурора ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 1 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3