ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року

м. Київ

справа № 761/27223/15-к

провадження № 51-2450 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисників: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000103, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад цих кримінальних правопорушень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Органом досудового розслідуванняОСОБА_7 обвинувачувався у протидії законній господарській діяльності, тобто у протиправній вимозі обмежити зайняття господарською діяльністю, обмеженні законних прав та інтересів того, хто займається господарською діяльністю, поєднаних із погрозою насильством над потерпілими, та застосуванні насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я, з пошкодженням та знищенням майна за відсутністю ознак вимагання, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 206 КК України (в редакції станом на вересень 2014 року) та використанні завідомо підробленого документу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_7 , займаючи посаду заступника директора Концерну радіомовлення радіозв`язку та телебачення (далі - Концерн), тобто будучи службовою особою, протягом 29-30 вересня 2014 року, використовуючи своє службове становище, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням підробленої ухвали суду, вчинив протидію законній господарській діяльності Концерну, що супроводжувалося пошкодженням та знищенням майна державного підприємства.

Так, на підставі наказу генерального директора Концерну від 25 червня 2010 року № 28/ок на посаду заступника генерального директора цього об`єднання підприємств призначено ОСОБА_7 , якого в подальшому, відповідно до наказу Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 22 січня 2014 року №31, було призначено виконувачем обов`язків генерального директора Концерну.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2014 року № 404-р та наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 24.04.2014 № 203 скасовано повноваження щодо виконання обов`язків генерального директора Концерну ОСОБА_7 , а на посаду генерального директора цього об`єднання державних підприємств призначено ОСОБА_8 .

Після зазначених розпорядження та наказу ОСОБА_7 продовжив виконувати обов`язки заступника генерального директора Концерну.

В подальшому, наказом генерального директора Концерну від 19 травня 2014 року № 218 «Про розподіл обов`язків між керівництвом Концерну» заступник генерального директора ОСОБА_7 був наділений відповідними організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, тобто був службовою особою.

Так, 29 вересня 2014 року, в ранковий час, ОСОБА_7 , з метою протидії законній господарській діяльності Концерну, а саме обмеження законних прав його генерального директора та інших посадових осіб щодо здійснення керівництва та господарської діяльності зазначеного об`єднання державних підприємств, за попередньою змовою групою невстановлених слідством осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, разом із ними, прибув до місця розташування Концерну за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, та з метою реалізації свого злочинного умислу, використовуючи своє службове становище, разом із групою невстановлених слідством осіб, незаконно проник до території Концерну та почав протидіяти законній господарській діяльності підприємства, працівникам Концерну, які були обурені їх незаконними діями, фізично та словесно погрожували застосуванням насильства та умисно вчинили таке насильство щодо окремих із них, а також, працівника ЗМІ.

Після цього, ОСОБА_7 з невстановленими особами, прибув до кабінету генерального директора Концерну ОСОБА_8 , де з метою обмеження його та інших службових осіб об`єднання державних підприємств законних прав та інтересів на здійснення господарської діяльності, у присутності першого заступника генерального директора Концерну ОСОБА_9 , працівників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оголосив протиправну вимогу припинити займатися господарською діяльністю, зачитавши йому заздалегідь підготовлену завідомо підроблену невстановленими особами ухвалу Тельманівського районного суду Донецької області від 14 липня 2014 року, відповідно до змісту якої начебто існувала заборона вчиняти діючому директору Концерну ОСОБА_8 певні дії, зазначені в ній.

Таким чином, ОСОБА_7 , використовуючи завідомо підроблений документ, незаконно відсторонив генерального директора Концерну ОСОБА_8 від здійснення керівництва цією установою.

Крім цього, в цей же день, продовжуючи свою незаконну діяльність, ОСОБА_7 з метою перешкоджання законній господарській діяльності Концерну, в порушення вимог положення статуту Концерну в редакції 2014 року використовуючи своє службове становище усупереч інтересам служби, незаконно видав наказ від 29 вересня 2014 року № 440 «Про тимчасове виконання обов`язків генерального директора Концерну», яким наділив себе повноваженням зі здійснення керівництва зазначеним об`єднанням державних підприємств та видаючи себе за генерального директора Концерну, діючи незаконно, шляхом використання свого службового становища усупереч інтересам служби, видав численні накази по підприємству, які особисто зареєстрував у журналі обліку наказів та оголосив працівникам Концерну.

У подальшому, 30 вересня 2014 року, в ранковий час, ОСОБА_7 з метою продовження реалізації свого злочинного умислу, направленого на протидію законній господарській діяльності Концерну, прибув до його приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , але не був допущений охороною на його територію, після чого був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про залишення без зміни рішення місцевого суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України.Крім того, зазначає про істотні порушення кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, а саме статей 404, 412, 419 КПК України, оскільки було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у справі.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду виправданий ОСОБА_7 та його захисники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , вважали за необхідне касаційну скаргу сторони обвинувачення залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК України визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також встановлення достовірності фактичних обставин кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Згідно з практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

За правилами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні саме цього злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотрималися положень ст. 22 КПК України.

Мотивуючи свою скаргу, прокурор оспорює безпосередність та правильність оцінки доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, запропоновані стороною обвинувачення, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Свій висновок щодо відсутності належних доказів, які би вказували на винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 т. 206, ч. 4 ст. 358 КК України, суд зробив на підставі показань самого обвинуваченого та аналізу доказів сторони обвинувачення.

При цьому суд указав, що докази, надані стороною обвинувачення та досліджені судом на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України, у своїй сукупності не доводять того, що останній своїми діями, які йому інкримінувались органом досудового розслідуваннявчинив протидію законній господарській діяльності Концерну та використання завідомо неправдивого документу.

Оцінюючи надані йому докази, суд зазначив, що стороною обвинувачення не наведено беззаперечних доказів для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України. Зокрема, місцевий суд зазначив, що надані докази та пояснення свідків у судовому засіданні спростовують умисел останнього на обмеження господарській діяльності Концерну. Крім того, як правильно встановлено судом, інкриміновані дії останнього не вплинули на діяльність Концерну або на зниження надання послуг з трансляції телерадіомовлення.

Не погодившись із вироком місцевого суду, представник публічного обвинувачення оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, обґрунтовано дійшов висновку, що викладені в скарзі доводи про безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України є необґрунтованими, а виправдувальний вирок у цій частині - законним та мотивованим. При цьому зазначив, що, виправдуючи ОСОБА_7 , місцевий суд зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення.

Отже, за наведених вище обставин слушними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що стороною обвинувачення не доведено факту вчинення ОСОБА_7 протидії господарській діяльності з використанням підробленого документа.

Апеляційний суд у межах, встановлених ст. 404 КПК України, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.

Також, під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК, оскільки повторне дослідження вже встановлених обставин не потребувалося, а суд апеляційної інстанції виходив із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, яким надав правильну юридичну оцінку.

Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд постановив ухвалу, у якій навів детальні мотиви прийнятого рішення і яка повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в ухвалі апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги прокурора про порушення принципу змагальності та неповноти дослідження доказів, які стосувались відмови у повторному дослідженні доказів є безпідставними.

Переконливих доводів на спростування висновків судів про наявність підстав для виправдання ОСОБА_7 представник публічного обвинувачення у касаційній скарзі не наведено.

За таких обставин, враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь в кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3