КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0009483 стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінськ (Республіка Білорусь), громадянина Республіки Білорусь, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди - 2 709 грн. 35 коп., моральної шкоди - 25 000 грн., а всього у загальній сумі 27 709 грн. 35 коп.

Також цим вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1062/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_1

Суд визнав доведеним, що 02 жовтня 2019 року приблизно о 16 год. 30 хв., повертаючись до автомобіля TOYOTA HIGHLANDER, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був припаркований у дворі за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 53, ОСОБА_9 побачив, як невідома особа, якою була ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підійшла до останнього та почала розпитувати у нього з приводу місця його мешкання та причини паркування вищевказаного транспортного засобу у дворі прибудинкової території.

В подальшому, в ході спілкування, між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 02 жовтня 2019 року приблизно о 16 год. 30 хв. за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 53, у подвір`ї прибудинкової території, виник словесний конфлікт, в результаті якого сформувались особисті неприязні відносини, та у ОСОБА_9 виник умисел, направлений на заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій умисел, направлений на заподіяння легких тілесних ушкоджень, 02 жовтня 2019 року приблизно о 16 год. 30 хв., ОСОБА_9 розуміючи свою фізичну перевагу перед ОСОБА_6 , умисно наніс ОСОБА_6 один удар правою рукою, зігнутою в кулак, в область обличчя, спричинивши потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, синців на верхній губі зліва та нижній губі в центрі, садно на червоній каймі верхньої губи зліва, яке відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з істотним порушенням вимог кримінального процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, на підставі безпідставних припущень суду, у зв`язку з чим висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного надання оцінки доказам і кваліфікації дій ОСОБА_9 , просить його скасувати та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оскаржуваний вирок суду не відповідає вимогам ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, а також висновкам Верховного суду України та Конституційного суду України.

Так, судом в оскаржуваному вироку, нібито на виконання п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, сформульовано обвинувачення визнане судом доведеним, але вказане формулювання обвинувачення обґрунтовується безпідставними і не підтвердженими припущеннями, а також без надання оцінки, встановленим в ході судового розгляду, обставинам можливого отримання тілесних ушкоджень потерпілою у інший спосіб, ніж це зазначено в обвинуваченні, що містять не усунуті сумніви, які, з метою дотримання принципу законності і презумпції невинуватості, повинні були трактуватись на користь ОСОБА_9 , чого не було зроблено, що в результаті призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам і не доведення належними, допустимими та в своїй сукупності достатніми доказами, аргументів не визнання ОСОБА_9 вини у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні і щодо не вчинення ним його.

Зокрема, зазначає, що суд в оскаржуваному вироку не посилається на докази, на підставі яких він прийшов до висновку про встановлення факту «виникнення у ОСОБА_9 умислу, направленого на заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 », тобто це є припущенням суду, що підтверджується відсутністю в обґрунтуванні оскаржуваного рішення обставин встановлення мотиву і мети цих нібито умислу і навмисних дій, тобто залишилось не встановленим судом для чого він мав це зробити, навіщо, і чого саме він бажав досягти цим, і чому саме легких тілесних ушкоджень, відповідно судом, згідно ст. 91 КПК України, не встановлено обставин вини.

Також суд безпідставно залишив поза увагою пояснення ОСОБА_9 про обставини подій, відбувшихся 02.10.2019 р. приблизно о 16:30 між ним і незнайомою йому жінкою - ОСОБА_6 , визнавши їх як спосіб уникнення від відповідальності, оскільки нібито вони спростовуються дослідженими судом доказами сторони обвинувачення, що об`єктивно не відповідає дійсності, оскільки висновок експерта №042-1974-2019 від 29.11.2019 р., на який посилається суд, не містить висновку навіть про приблизне родове визначення знаряддя, яким завдано встановлені тілесні ушкодження, а тільки зазначено, що їх завдано «тупим предметом, характерні властивості якого в ушкоджені не відобразились», тобто тілесні ушкодження могли утворитись і від травмуючої дії дверей автомобіля, за обставин повідомлених ОСОБА_9 і без його навмисних дій, які він не мав наміру вчинювати і не вчинював. Окрім цього, вказаним висновком експерта не надано відповіді на питання, які ставились перед експертом: «Чи знаходяться такі тілесні ушкодження (встановленні у ОСОБА_6 ) у причинному зв`язку із обставинами (навмисного нанесення удару кулаком невстановленого чоловіка в обличчя ОСОБА_6 ) вказаними у постанові? Чи могли наявні у ОСОБА_6 тілесні ушкодження утворитись за обставин, вказаних в описовій частині постанови?», тому висновки експерта не спростовують пояснень ОСОБА_9 , і одночасно є безпідставним припущенням суду.

Також про вищевказане припущення суду свідчить те, що судом залишено без уваги й належної оцінки висновку експерта №042-1974-2019 від 29.11.2019 р., як доказу складеного за визначенням суду, уповноваженою особою на проведення судово-медичної експертизи, в частині його змісту, де експерт встановив давність виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 , а саме те, що вони були спричиненні до 15:41 03.10.2019 р. із одночасним посиланням на обставини їх можливого утворення до вказаного часу, які містяться в дослідженій експертом медичній документації ОСОБА_6 , зафіксованих лікарями зі слів особисто ОСОБА_6 , а саме: працівникам ШМД вона повідомила, що 02.10.2019 р. о 16:30 побив у дворі невідомий чоловік, в інституті нейрохірургії ОСОБА_6 вже повідомила, що 02.10.2019 р. о 16:30 побита невідомими, а в КМЛ №9, куди вона була госпіталізована 03.10.2019 р., зазначила черговому лікарю, що 02.10.2019 р. (без зазначення часу) отримала удар кулаком від сусіда, а наступного дня повідомила лікарю, що була побита незнайомим чоловіком 03.10.2019 р., і саме дата 03.10.2019 р. у всій подальшій меддокументації вказується як дата струсу головного мозку і відповідно є датою отримання тілесних ушкоджень.

Разом з тим, вказані сумніви у обставинах можливого отримання тілесних ушкоджень органом досудового розслідування не перевірялись і не були усунуті належними і допустимими доказами, тобто не були усунуті сумніви у винуватості ОСОБА_9 , і які на дотримання презумпції невинуватості останнього, мали б трактуватись на його користь, а саме таким чином, що тілесні ушкодження були отримані ОСОБА_6 при інших обставинах, відбувшихся в період часу до 15:41 03.10.2019 р., але без участі ОСОБА_9 , на чому сторона захисту акцентувала увагу суду, але судом це було залишено без уваги і оцінки.

Крім того, суд обґрунтовує висновок про винуватість ОСОБА_9 та одночасно нібито спростовує його показання показаннями свідка ОСОБА_12 , який нібито був присутній під час спілкування ОСОБА_6 та ОСОБА_9 02.10.2019 р. приблизно о 16:30 та бачив, як ОСОБА_6 підійшла до ОСОБА_9 , чув як ОСОБА_6 запитувала у ОСОБА_9 навіщо він ставить свій автомобіль у їх дворі, та просила не ставити автомобіль у їх дворі, оскільки це заважає мешканцям будинку та бачив як ОСОБА_9 , нічого не кажучи, повернувся до ОСОБА_13 та ударив кулаком в обличчя ОСОБА_13 , від чого у останньої пішла кров з носу та роту, що, за висновком суду, повністю підтверджується змістом протоколу слідчого експерименту від 05.11.2019 р., але вказані висновки є безпідставним припущенням суду, оскільки не відповідають змісту протоколу слідчого експерименту від 05.11.2019 р., де слідчий, відтворюючи пояснення свідка ОСОБА_12 , зазначає, що « ОСОБА_6 відійшла від нього на певну відстань до незнайомого чоловіка, і через деякий час між ОСОБА_13 та чоловіком виник конфлікт з невідомих свідкові причин, внаслідок якого, невідома особа, перебуваючи біля власного автомобіля, взявшись за двері авто лівою рукою, а в цей момент правою рукою, зігнутою в кулак, наніс удар ОСОБА_13 в область ротової порожнини, після чого сів в автомобіль і поїхав».

Таким чином, суд безпідставно змінив інформацію, викладену в процесуальному документі, і вказав в оскаржуваному рішенні недостовірну інформацію, якою обґрунтував це рішення.

Одночасно з цим суд безпідставно помилково узагальнив доводи сторони захисту щодо визнання протоколів слідчого експерименту від 05.11.2019 р., складених за участю потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , недопустимим доказом, і визнаючи ці доводи необґрунтованими, визнав їх складеними у відповідності з вимогами ст.ст. 240, 223 КПК України, але сторона захисту акцентувала увагу суду на тому, що вказані протоколи не містять інформації ні про характеристики носіїв інформації, які використовуються і на який здійснюється відеозапис, а також про долучення до протоколів будь-яких додатків, тобто ні схем, ні носіїв інформації з відеозаписами, зробленими під час проведення вказаних слідчих дій, та зазначала про відсутність підстав ідентифікувати надані стороною обвинувачення DVD-R диски, які судом були долучені до справи, як додатки до вказаних протоколів слідчих експериментів, і стосовно вказаних заперечень, щодо носіїв інформації, які не могли за технічних характеристик бути використані у відеокамері, яка зазначена у вказаних протоколах, суд не зазначив жодних аргументів щодо визнання цих носіїв інформації допустимим доказом, і в чому саме є доводи сторони захисту необґрунтованими.

Окрім цього, стороною захисту додатково на обґрунтування доводів недопустимості в якості доказів долучених до справи носіїв інформації DVD-R дисків, зазначалось, що в протоколах слідчих експериментів від 05.11.2019 р., окрім того, що в цих протоколах не згадується про долучення будь яких додатків, а також про те, що взагалі не вказувалось про носії інформації, куди здійснювався відеозапис за допомогою відеокамери слідчих дій, за умови, що відеокамера не є носієм інформації, тому об`єктивно за впевненістю сторони захисту невідома природа походження відеофайлів на цих DVD-R дисках, звідки вони взялись, що додатково підтверджується відсутністю на відеозаписах дати і хронометражу подій, тому залишається невідомим коли вони були створені, і за впевненістю сторони захисту, вказані носії інформації взагалі не повинні були враховуватись судом при обґрунтуванні оскаржуваного вироку.

Також суд в оскаржуваному вироку обґрунтовує свою впевненість про винуватість ОСОБА_9 і одночасно спростовує його показання, свідченнями потерпілої ОСОБА_6 , однак не звертає уваги на те, що, згідно цих свідчень, у дворі вона була сама, сама підійшла до автомобіля, сама зверталась до ОСОБА_9 , тобто свідків цього звернення не було, і за змістом викладеного звернення ніякого конфлікту не було, і тому дуже незрозумілим є пояснення ОСОБА_13 про нібито нанесення їй ОСОБА_9 удару в обличчя, після чого він сів в авто і поїхав. При цьому у суду безпідставно не виникнуло сумнівів щодо достовірності таких пояснень і не врахування свідчень ОСОБА_9 щодо дійсності обставин, за яких, доволі емоційна і агресивна поведінка Бутовської призвела до випадкового удару дверима автомобіля, які вона смикнула, не даючи ОСОБА_9 просто поїхати і не вступати у дискусію з ОСОБА_6 .

Окрім цього суд безпідставно послався в оскаржуваному вироку, як на підтвердження вищевказаних показань потерпілої ОСОБА_6 , на зміст протоколу слідчого експерименту від 05.11.2019 р., проведеного з ОСОБА_6 , який викладено у вироку, у ідентичній редакції за змістом свідченням потерпілої, що не відповідає дійсності, оскільки зміст вказаного протоколу слідчого експерименту від 05.11.2019 р. взагалі не містить інформації про якісь повідомлені ОСОБА_6 обставини чи події, а тільки вказано слідчим, що потерпіла добре орієнтується в своїх показаннях, а тому суд на підставі припущень визнав даний доказ достатнім для висновку щодо винуватості ОСОБА_9 .

Стосовно залишення судом без надання оцінки доводів сторони захисту щодо недопустимості долучених до справи DVD-R дисків, нібито як додатку до протоколу слідчого експерименту від 05.11.2019 р., було зазначено вище при викладені обставин недопустимості доказів слідчих дій, проведених з свідком ОСОБА_12 .

Також суд безпідставно залишив поза увагою і визнав допустимим доказом Висновок експерта №042-1974-2019 від 29.11.2019 р., на підтвердження чого суд окрім іншого щодо належності підстав проведення судово-медичної експертизи належною установою та експертом, зазначив, що вказаний висновок, згідно супровідного листа за вих. №040-3237 від 29.11.2019 р., в належний спосіб було отримано в експертній установі слідчим ОСОБА_14 , який при отриманні власноручно у примірнику експертної установи зазначив дату отримання 29.12.2019 р., допустивши описку в даті, про що стало відомо з показань слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 .

При цьому суд безпідставно прийняв до уваги і послався на показання слідчого ОСОБА_15 , як підставу визнання вказаного доказу допустимим, оскільки свідок ОСОБА_15 , як слідчий в провадженні якого знаходилось кримінальне провадження, і був старшим слідчої групи, згідно постанови від 04.10.2019 р. начальника слідчого відділення Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_16 , ввів суд в оману, повідомивши суду, що Висновок експерта №042-1974-2019 від 29.11.2019 р. був отриманий наручно слідчим слідчої групи ОСОБА_14 , як уповноваженою особою, тому ОСОБА_15 як старший групи слідчих пояснив, що висновок експерта був отриманий 29.11.2019 р. і була допущена описка, але натомість вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки постанова про створення слідчої групи в кримінальному провадженні не містить інформації про слідчого ОСОБА_14 , як учасника слідчої групи, і будь-яких документів на уповноваження сторонньої особи отримувати процесуальні документи у справі відсутні, і відповідно ОСОБА_15 не мав повноважень посилатись на те, що при отриманні висновку експерта була допущена описка, і окрім цього він не був присутній при цьому отриманні, таким чином твердження ОСОБА_15 є припущенням, яке одночасно не спростовує інформації отриманої з експертної установи, де за обліковими даними рахується інформація про отримання висновку експерта №042-1974-2019 від 29.11.2019 р. саме 29.12.2019 р., а не в будь-який інший день, тобто через місяць після закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні і вказана інформація не змінена в облікових даних експертної установи, а також не спростована у інший належний спосіб, тому суд безпідставно визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість вказаного доказу, що свідчить про неповноту судового розгляду, що стало можливим в результаті необ`єктивного судового контролю за дотриманням законності в діяльності слідчого під час проведення ним досудового слідства і надання оцінки діям слідчого.

Одночасно з цим суд в оскаржуваному вироку залишив поза увагою і не зазначив про особливості місця події, оскільки це є огородженою парканом стоянкою магазину «Молоко від фермера», розташованої у дворі будинку АДРЕСА_2 , доступ і дозвіл перебування на якій надавався співробітниками магазину, і саме з їх дозволу ОСОБА_9 паркував свій автомобіль на вказаній стоянці у дворі будинку, і одночасно ОСОБА_6 не була уповноважена здійснювати контроль за порядком використання цієї стоянки і висловлювати якісь вимоги і зауваження з цього приводу, а враховуючи, що органом досудового слідства не було складено протоколу огляду місця події і слідчим ОСОБА_15 не складались схеми до протоколів під час проведення слідчих експериментів з потерпілою та свідком, що дозволяло слідчому, узагальнюючи, маніпулювати інформацією, яка встановлювалась під час досудового розслідування, і не врахування вказаних обставин судом дозволило залишитись без належної оцінки показанням потерпілої, свідка та ОСОБА_9 , а надані стороною захисту фототаблиці з фотознімками місця події, якими сторона захисту підтверджувала покази ОСОБА_9 , судом безпідставно не прийняті до уваги і визнані недопустимим доказом.

Стосовно долученої 30.08.2022 р. до справи фототаблиці з фото спілкування ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на місці події, то суд взагалі вказаний доказ залишив без оцінки, позбавивши таким чином обвинуваченого можливості доводити свою невинуватість на умовах змагальності, незважаючи навіть на те, що слідчий ухилився від виконання необхідних слідчих дій, направлених на повне, всебічне і об`єктивне встановлення всіх обставин справи, і суд залишив вказані обставини поза увагою.

Таким чином, вважає, що судом постановлено незаконне, необ`єктивне, упереджене, необґрунтоване та невмотивоване судове рішення, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, суд необґрунтовано і безпідставно визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та засудив до покарання.

Потерпіла ОСОБА_6 у запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , вважаючи її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду - без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

В судовому засіданні 16 лютого 2023 року захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, яке підтримав обвинувачений ОСОБА_17 .

Заслухавши позицію прокурора, який підтримав клопотання захисника, а також представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення клопотання захисника та просили продовжити апеляційний розгляд, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України.

Згідно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом особа звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення підстав, передбачених у ст. 49 КК України, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

З вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року видно, що ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, вчиненого ним 02 жовтня 2019 року, за яке передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років, яке, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, адже таким є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з дня вчинення ОСОБА_9 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відповідно до встановлених судом обставин, а подія відбулася 02 жовтня 2019 року, минули строки давності, визначені ст. 49 КК України, які становлять три роки, і вирок суду першої інстанції не набрав законної сили. При цьому перебіг давності в цьому провадженні не зупинявся і не переривався, відсутні також дані про вчинення ОСОБА_9 до закінчення зазначеного строку нового кримінального правопорушення.

При цьому дійсно обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав та в апеляційній скарзі сторона захисту поставила вимогу про скасування вироку суду і закриття кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку з не доведенням його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Водночас, захисник ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з клопотанням від 16.02.2023 року про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, означених в п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України - за сплином 3 (трьох) років з дня вчинення кримінального проступку і закриття кримінального провадження з цих підстав.

Вказане клопотання підтримане в суді апеляційної інстанції обвинуваченим ОСОБА_9 , який наполягав на його задоволенні та звільненні його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, за скасуванням вироку суду із закриттям провадження, усвідомлюючи та розуміючи правові наслідки закриття провадження з цих нереабілітуючих обставин.

Звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності із закриттям кримінального провадження закон не пов`язує з визнанням обвинуваченим своєї вини.

Отже, правових перешкод для задоволення вимог клопотання захисника про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, в межах апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України, слід задовольнити, вирок суду скасувати, звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, без подальшої перевірки доводів апеляційної скарги у даному кримінальному провадженні.

Закриття провадження з передбачених законом підстав, тягне за собою залишення цивільних позовів - без розгляду.

Отже, при звільненні ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закритті кримінального провадження стосовно нього не з реабілітуючих підстав, вирок суду підлягає скасуванню і в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 , який слід залишити без розгляду, що не позбавляє її права звернутися з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Також закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 на нереабілітуючих підставах, тобто застосування до нього більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє його від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертиз, а відтак, із ОСОБА_9 підлягають стягненню на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в розмірі 1796 грн. 90 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 417, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

клопотання захисника ОСОБА_8 , яке підтримане обвинуваченим ОСОБА_9 , задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_9 - скасувати.

Звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0009483 стосовно ОСОБА_9 закрити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 1796 грн. 90 коп.

Цивільний позов ОСОБА_6 залишити без розгляду, роз`яснивши їй право звернутись з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3