ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/716/23 Справа № 187/725/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

захисника (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та захисника ОСОБА_9 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000254, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року засуджено:

- ОСОБА_8 до покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним за вироком Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 26 липня 2022 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 25 жовтня 2015 року по 09 жовтня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 27 січня 2022 року по 25 травня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у інше приміщення, та у відкритому викраденні майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також ОСОБА_7 визнано винуватим у відкритому викраденні майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

24 квітня 2020 року в період часу з 12.00 год. по 13.30 год. ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, прийшов до домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де з метою здійснення свого злочинного умислу, діючи на досягнення злочинного результату, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник через хвіртку до вказаного двору, після чого підійшов до дверей господарського приміщення, яке розташоване на території вказаного домоволодіння, де шляхом відчинення дверей, таємно, проник до вказаного приміщення, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_11 , а саме: двох козенят, вагою по 8 кг кожне, двомісячного віку, породи «Московська», вартість яких становить 370,00 грн. кожен, на загальну суму 740,00 грн.

Після цього ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 740,00 грн.

Потім в цей же день, 24 квітня 2020 року приблизно о 14.05 год. ОСОБА_8 , повторно маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, перебуваючи на лісовій галявині, неподалік будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в південному напрямку, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, при цьому ОСОБА_8 схопив потерпілого ОСОБА_11 руками за комір одягу та наніс потерпілому правою ногою два удари в область тулуба, в цей час ОСОБА_7 наніс один удар дерев`яною палицею в область лівого передпліччя потерпілого та один удар в область лівого ліктьового суглоба потерпілого, якою (лівою кінцівкою) потерпілий прикривав голову.

У подальшому ОСОБА_8 , утримуючи потерпілого руками за комір одягу похилив його до землі, внаслідок чого потерпілий сів на землю, після чого ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 два удари правою ногою в область обличчя, які потерпілий намагався заблокувати, хапаючись за ногу, потім ОСОБА_7 також наніс потерпілому ОСОБА_11 два удари правою ногою в область тулуба, таким чином спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді синців в області верхньої кінцівки, саден по лівому ліктьовому суглобу.

Після чого ОСОБА_8 , схопивши руками потерпілого за ліву руку, а ОСОБА_7 за праву руку, таким чином подолавши опір останнього, за мовчазної згоди з ОСОБА_7 , поведінка якого свідчила про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети, відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy S3 Duos», модель GT-19300І, а саме: ОСОБА_8 вільною рукою витягнув зазначений телефон, який перебував у кишені потерпілого, вартість якого становить 1 439,60 грн.

Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном, яким заволоділи, на власний розсуд.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити в частині розподілу процесуальних витрат у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зазначити в резолютивній частині вироку, що процесуальні витрати в дохід держави за проведення судово-товарознавчої експертизи №1764/20 від 29 квітня 2020 року в розмірі 300,00 грн. стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по 150,00 грн. з кожного, процесуальні витрати в дохід держави за проведення судової трасологічної експертизи №19/104-7/3/594 від 06 травня 2020 року в розмірі 1 961,40 грн. стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по 980,70 грн. з кожного. В іншій частині вирок суду просить залишити без зміни.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що в порушення вимог КПК України суд не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим у рівних частинах, вказавши про солідарне стягнення витрат.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що в порушення вимог ч. 3 ст. 415 КПК України суд першої інстанції не взяв до уваги висновки суду апеляційної інстанції, викладені в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, якою було скасовано вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року у цьому провадженні, зокрема, не виклав в мотивувальній частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме чітко та послідовно не встановив і не виклав роль кожного обвинуваченого, послідовність та чіткість їх дій при вчиненні кримінальних правопорушень за кожним з інкримінованих їм епізодів, а також не з`ясував наявності попередньої змови між ними, послідовність та локалізацію нанесених ударів потерпілому. Звертає увагу, що судом не було перевірено доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він себе обмовив під час досудового розслідування, та не наведено висновків чи мотивів, з яких суд не приймає вказані доводи.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , вирішення апеляційної скарги прокурора залишили на розсуд суду.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Потерпілий ОСОБА_11 та представник потерпілого ОСОБА_12 підтримали апеляційну скаргу захисника, вирішення апеляційної скарги прокурора залишили на розсуд суду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, слід зазначити наступне.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин справи дії останнього охоплюються складом злочину, визначеним ч. 2 ст. 186 КК України. З позицією суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями як обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які хоча і заперечували винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, проте підтвердили факт заподіяння останнім потерпілому тілесних ушкоджень; показаннями потерпілого ОСОБА_11 щодо обставин вчиненого щодо нього злочину; показаннями свідка ОСОБА_13 щодо обставин, які їй були відомі, та подій, очевидцем яких вона була; даними протоколів слідчих дій, висновками судово-медичних та судової товарознавчої експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.

Так, суд першої інстанції послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що коли він прийшов на галявину в лісі, де були ОСОБА_7 та дівчина, ОСОБА_8 підвівся та пішов в його напрямку. На питання про його наміри, той мовчав, потім почав хапати його і між ними зав`язалася сутичка. В цей час в їх бік почав бігти ОСОБА_7 . Маючи намір втекти здійснив спробу, але ОСОБА_8 вхопив його за комір та не дав цього зробити. ОСОБА_7 почали його бити, поваливши на землю, ОСОБА_7 бив палкою, він, намагаючись уникнути ударів по голові, прикривав її руками. ОСОБА_7 також наносили удари ногами, які, зокрема, прийшлися й на тулуб. В один момент, коли він перестав здійснювати супротив, ОСОБА_8 побачив в нього телефон та витяг його з карману. ОСОБА_7 це бачив. Після того, як ОСОБА_8 забрав телефон, він пішов в бік до ОСОБА_13 , а через декілька хвилин пішов і інший брат. Він же пішов додому та звернувся до поліції.

Також судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що 24 квітня 2020 року на галявині після того, як до неї та ОСОБА_7 повернувся з козлятами ОСОБА_8 , через деякий час підійшов потерпілий та почалася сутичка між ним та ОСОБА_8 . В цей час ОСОБА_7 підбіг до потерпілого, якому він наніс удари. Потерпілий тікав, але ОСОБА_7 його наздогнали. Детально, що там відбувалося, вона не бачила, так як знаходилася віддалено. Коли сутичка припинилася, вони щось балакали, а потім розійшлися.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілого та свідка, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий або свідок з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначених злочинах.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність критично ставитись до показань обвинуваченого ОСОБА_7 в частині того, що він не знав про наміри ОСОБА_8 відкрито викрасти телефон, оскільки вони спростовуються як показаннями потерпілого, який протягом судового розгляду надавав чіткі, детальні та логічно послідовні пояснення, так і наступними письмовими доказами у провадженні, дослідженими в ході судового розгляду.

Так, судом першої інстанції досліджено та враховано протокол огляду місця події від 24 квітня 2020 року з фототаблицями до нього, з якого слідує, що в присутності двох понятих було проведено огляд території, яка розташована неподалік будинку АДРЕСА_2 , де за показаннями потерпілого йому було завдано тілесних ушкоджень, під час проведення якого виявлено сліди боротьби. Також на фото таблиці зображено коробку з-під телефону «Samsung Galaxy S3 Duos», модель GT-19300І та квитанцію купівлі вказаного телефону.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на дані висновку судово-товарознавчої експертизи №1764 від 29 квітня 2020 року, згідно якою ринкова вартість станом на 24 квітня 2020 року мобільного телефону марки «Samsung Galaxy S3 Duos», модель GT-19300І, бувшого у використанні, становить 1 439,60 грн.

Також на підтвердження винуватості обвинуваченого суд першої інстанції послався на протоколи пред`явлення особи для впізнання від 29 квітня 2020 року з фото таблицями до них, згідно якими потерпілий впізнав обвинувачених, які 24 квітня 2020 року відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy S3 Duos», модель GT- 19300І.

Суд першої інстанції правильно оцінив та врахував протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 04 травня 2020 року з фото таблицею до нього, згідно яким під час проведення слідчого експерименту потерпілий у присутності двох понятих розповів та показав обставини вчинення 24 квітня 2020 року грабежу.

Також судом досліджено та наведено у вироку дані, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 75-Е від 05 травня 2020 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 76-Е від 05 травня 2020 року, згідно з якими у потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців в області лівої верхньої кінцівки, саден по лівому ліктьовому суглобі. Тілесні ушкодження могли утворитися від неодноразової дії тупого твердого предмету (предметів). За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Враховуючи характер та локалізацію виявлених при судово-медичній експертизі тілесних ушкоджень (синців в області лівої верхньої кінцівки, саден по лівому ліктьовому суглобі) у потерпілого можливо вказати, що механізм виникнення даних ушкоджень не суперечить даним протоколу слідчого експерименту від 04 травня 2020 року за участю потерпілого.

Також судом досліджено та наведено у вироку дані, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 04 травня 2020 року з фото таблицами, згідно яких останні у присутності понятих та захисників розказали та показали обставини вчинення ними 24 квітня 2020 року грабежу потерпілого.

Всупереч доводам захисника в апеляційній скарзі, суд першої інстанції обгрунтовано розцінив інформацію, зазначену в протоколі слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , в частині повідомлення останнім, що він відібрав телефон у потерпілого, як помилку у викладенні деталей вчинення грабежу, оскільки в своїх показах як потерпілий, так і ОСОБА_8 вказали, що телефон витяг з кишені безпосередньо ОСОБА_8 , при цьому вказана обставина відповідає висунутому ОСОБА_7 обвинуваченню.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не знав про наміри ОСОБА_8 відкрито викрасти телефон та не бачив, як він це зробив, вже були предметом розгляду суду першої інстанції та їм було надано відповідну оцінку.

Так, співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спільність умислу, спрямованого на здійснення відкритого викрадення чужого майна, підтверджено конклюдентними діями обвинувачених, адже вони діяли, як співвиконавці.

Із матеріалів провадження видно, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з самого початку були узгодженими та послідовними. Так, потерпілий вказував, що обидва обвинувачених знаходились біля нього в момент викрадення телефону, при цьому ОСОБА_7 не міг не бачити, як ОСОБА_8 викрадав його. Підстав не довіряти цим показанням потерпілого, які узгоджуються з дослідженими письмовими доказами у провадженні, у суду немає.

Допитана у якості свідка ОСОБА_13 вказала, що вона знаходилася віддалено від місця сутички між обвинуваченими та потерпілим. При цьому, як вона пояснила, вона постійно не споглядала за сутичкою. Вказані обставини підтвердив і ОСОБА_8 .

Під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , останні вказували, що ОСОБА_8 викрав козенят, при цьому збентеження чи стурбованості з приводу цього факту в розрізі надання показань щодо подій крадіжки та грабежу, які відбулися одна за одною за короткий проміжок часу, вони не виказували, зокрема, пов`язуючи появу потерпілого з випадковістю.

Досліджені судом першої інстанції докази з огляду на обставини вчинення грабежу вказують, що обвинувачені діяли узгоджено, а їх поведінка під час вчинення злочину свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

А тому суд, беззаперечно, поза розумним сумнівом, дійшов вірного переконання про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій обвинувачених, що свідчить про їх попередню домовленість.

При цьому той факт, що показання обвинувачених мають певні суперечності, не спростовує висновків суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, з огляду на те, що обвинувачений як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду заперечував факт вчинення ним інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому його показання розцінюються судом як такі, що надані з метою захисту від пред`явленого обвинувачення.

Твердження захисника про те, що в порушення вимог ч. 3 ст. 415 КПК України суд першої інстанції не взяв до уваги висновки суду апеляційної інстанції, викладені в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, якою було скасовано вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року у цьому провадженні, зокрема, не виклав в мотивувальній частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме чітко та послідовно не встановив і не виклав роль кожного обвинуваченого, послідовність та чіткість їх дій при вчиненні кримінальних правопорушень за кожним з інкримінованих їм епізодів, а також не з`ясував наявності попередньої змови між ними, послідовність та локалізацію нанесених ударів потерпілому, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, належним чином виклав в мотивувальній частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме чітко та послідовно встановив і виклав роль кожного обвинуваченого, послідовність та чіткість їх дій при вчиненні кримінальних правопорушень за кожним з інкримінованих їм епізодів, а також встановив наявність попередньої змови між ними, послідовність та локалізацію нанесення обвинуваченими ударів потерпілому, а тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

Не можна погодитися з твердженнями захисника стосовно того, що розгляд провадження щодо нього вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі.

Доводи ж захисника про те, що судом не було перевірено доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він себе обмовив під час досудового розслідування, та не наведено висновків чи мотивів, з яких суд не приймає вказані доводи, є безпідставними, оскільки вказані обставини були предметом розгляду суду першої інстанції та їм було надано відповідну оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК України докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими.

У контексті допустимості відомостей, отриманих від особи, яка заявляє про застосування поганого поводження з боку представників держави, слід враховувати підходи Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який зазначає, що небезпідставна заява про таке поводження вимагає проведення ефективного офіційного розслідування.[2]Водночас, Суд вказує, що відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) для того, аби в компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява про погане поводження має бути «небезпідставною».

Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, інформацію, яка дасть можливість її перевірити і отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він має надати інформацію, яка хоча б prima facie давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце.

За відсутності будь-якої інформації, яка піддається перевірці, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування.

Аналогічні висновки викладені у постанові ККС ВС від 02 березня 2021 року у справі №737/641/17.

Обвинувачений ОСОБА_7 , крім загальних тверджень про здійснення морального тиску на нього, не повідомив суду будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ним. Крім того, він зробив свої заяви вже під час розгляду провадження в суді першої інстанції, а до того часу, нікому не повідомляв про вказані обставини.

Крім того, як слідує з матеріалів провадження та пояснень захисника, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження у суді першої інстанції сторона захисту відповідних заяв про здійснення будь-якого тиску з боку працівників правоохороних органів не подавала.

При цьому слід зазначити, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, під час судового розгляду у суді першої інстанції не визнав та його вина не ґрунтується на викривальних свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доведена саме сукупністю вищенаведених доказів, які повністю узгоджуються між собою, а тому викривальні свідчення обвинуваченого, надані під час досудового розслідування, жодним чином не вплинули на обґрунтованість висновків суду щодо його вини.

З досліджених матеріалів кримінального провадження, зокрема, протоколів слідчих експериментів за участі обвинувачених, відповідних зауважень останніми не вносилися і не заявлялися.

Отже, такі заяви суд вважає неспроможними та такими, що не підтверджуються матеріалами провадження.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтами не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі захисник.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури про допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в частині розподілу процесуальних витрат, слід зазначити наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави.

Відповідно до ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, та в разі, якщо обвинувачуються декілька осіб, вирішує питання про стягнення процесуальних витрат щодо кожного обвинуваченого.

З нормативного розуміння наведених норм кримінального процесуального закону вбачається, що процесуальні витрати підлягають чіткому розподілу та не можуть бути стягнені судом солідарно.

Між тим, всупереч цим вимогам закону, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції фактично судові витрати між обвинуваченими не розподілив та помилково визначив, що вони підлягають солідарному стягненню, внаслідок чого допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності зміни вироку в частині розподілу процесуальних витрат.

Інших порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - змінити в частині розподілу процесуальних витрат.

Стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення судово-товарознавчої експертизи №1764/20 від 29 квітня 2020 року та судової трасологічної експертизи №19/104-7/3/594 від 06 травня 2020 року по 1 130,70 грн. з кожного.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4