КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/8121/22 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1386/2023
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у кримінальному провадженні №0001847 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_8 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Кринички Криничанського району Дніпропетровської області, здобув вищу освіту, одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Судом також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні, скасовано арешт майна.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 17 липня 2022 року приблизно о 13 год 05 хв, керуючи технічно справним мотоциклом «Kayo K2» без номерних знаків, рухався по пішохідній зоні зі швидкістю приблизно 42.0…44.9 км/год ближче до правого краю дороги «Трухонового» острову зі сторони «Північного мосту» в напрямку «Пішохідного мосту» в м. Києві.

Під час руху в пішохідній зоні, призначеній для руху пішоходів та велосипедів в обох напрямках, яка не має дорожньої розмітки, водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог п.п. 2.1, 10.1, 12.1, 12.9 (б), 26.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), що виразилося в тому, що керуючи мотоциклом «Kayo K2» без номерних знаків, не маючи на це відповідної категорії, та під`їжджаючи до без номерної електроопори (15-тої від недобудованого мосту), ОСОБА_8 перевищив максимально дозволену швидкість руху на даній ділянці дороги, не був уважним за кермом, не врахував дорожню обстановку, а саме заокруглення проїзної частини праворуч, в результаті чого змінив напрямок свого руху на умовний зустрічний бік дороги, де в той час рухалась велосипедистка ОСОБА_10 , котра їхала зі швидкістю 15 км/год з правим боковим інтервалом приблизно 1 метр до узбіччя зі сторони «Пішоходного» мосту в бік «Північного» мосту в м. Києві, в результаті чого ОСОБА_8 здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_10 в ліву бокову частину її велосипеду, від чого обидва учасники впали на узбіччя, а велосипедистка ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія ОСОБА_8 вимогам указаних пунктів ПДР України.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

За позицією прокурора судом помилково не призначено ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права і висновки суду в цій частині зроблені без врахування конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки під час судового розгляду не отримано відомостей, які б дозволяли правомірно зберегти за обвинуваченим право керувати транспортними засобами.

Обґрунтовуючи таку позицію, прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, форма його вини є змішаною, тобто характер порушення ПДР з огляду на фактичні обставини провадження є умисний, а всі дані про особу обвинуваченого, часткове відшкодування заподіяної потерпілій шкоди і думка останньої враховані судом саме при призначенні основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Крім того, досліджені в ході судового розгляду докази не містять відомостей, що виконання обвинуваченим службових обов`язків за займаною посадою нерозривно пов`язане з особистим керуванням транспортними засобами.

Як вважає прокурор, конкретні обставини вчинення за нескладної дорожньої ситуації кримінального правопорушення та наслідки таких дій свідчать про явну небезпеку, яку несе обвинувачений за кермом транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки) не тільки для оточуючих, а також і для самого себе, отже суд першої інстанції мав достатньо підстав застосувати до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права, однак помилково, всупереч вимогам ст. 55, 56 КК України, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення в цій частині.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишити без змін. На спростування доводів апеляційної скарги захисник звертає увагу на думку прокурора в суді першої інстанції в частині покарання та його позицію щодо недоцільності призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим погодилася і потерпіла сторона. Як вважає захисник, прокурор в суді першої інстанції згідно з вимогами ст. 36, 337 КПК України визначив межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, не змінював його та не висував додаткове обвинувачення, а тому судовий розгляд здійснений у визначених межах і обвинуваченому призначене покарання, запропоноване прокурором у судових дебатах, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення обвинуваченого та захисника на апеляційне прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджені судом у визначеному обсязі за правилами ст. 349 КПК України і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильних висновків, не перевіряються колегією суддів, виходячи із положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується покарання, то колегія суддів за відсутності апеляційного приводу для перегляду висновків суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 основного покарання та застосування до цього покарання положень ст. 75, 76 КК України, керуючись вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду виключно в межах апеляційного прохання прокурора.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не призначив додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права, заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, пропорційності та індивідуалізації кримінальної відповідальності, покарання повинно бути співмірним із характером вчинених дій, їх суспільною небезпечністю та даними про особу винного.

Цих вимог закону судом першої інстанції повною мірою дотримано не було.

Злочин, який вчинив ОСОБА_8 внаслідок порушення низки ПДР, є тяжким, посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на здоров`я людини, оскільки суспільно небезпечним наслідком дій обвинуваченого є заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому фактичні обставини провадження свідчать про те, що ОСОБА_8 керував мотоциклом без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії по пішохідній зоні з перевищенням максимальної швидкості на даній ділянці дороги, тобто грубо порушив ПДР, в результаті чого і здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_10 .

В той же час наведені у вироку мотиви, які суд навів на користь рішення про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а за змістом вироку це відомості про особу обвинуваченого, є непереконливими. Позитивні дані про особу обвинуваченого, спосіб його життя та склад сім`ї, навіть з урахуванням того, що ОСОБА_8 щиро покаявся у вчиненому та частково відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду, на переконання колегії суддів, з огляду на характер допущених ним порушень ПДР не є достатніми для висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості про те, що зазначене спеціальне право є життєво необхідним для обвинуваченого, а позиція як прокурора, так і потерпілої сторони в суді першої інстанції в частині покарання повинна враховуватися, але не є вирішальною для суду.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є безпідставним, оскільки обраний захід примусу без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України, та не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Тому відповідно до вимог ст.ст. 414, 420 КПК України невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення такого самого за видом і розміром основного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, а також додаткового покарання, і задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

У решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4