Справа №585/1299/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/611/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2022 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк було відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції вмотивував тим, що ні КК України, ні КПК України не визначено за судом права і можливості заміни покарання більш м`яким особі, що засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, і суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не віднесені до його компетенції, в тому числі і приймати рішення, не передбачених законодавством України.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, невмотивованим засуджений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 звернулись до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_6 в повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 посилається на те, що відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд і вирішення питання про дострокове звільнення від відбування покарання або про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, саме особам, засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому, суд зазначив, що лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке, зокрема визначення як законодавчої підстави так і процесуального порядку такого розгляду, вирішення питання щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, буде можливе у порядку діючих статей 537, 539 КПК України.

Однак, як вказує захисник, з такими висновками погодитись неможливо, оскільки, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року та ч. 1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною в учиненні кримінального правопорушення, і полягає в установленому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Крім того, у ч. 2 ст. 50 КК України КК України також чітко визначено мету покарання винної особи: «Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність».

Тобто, зі змісту вказаної статті КК України вбачається, що мета застосування покарання містить такі складники: каральний, ізолювальний, виховний, стримувальний. Отже, покарання особи, винуватість якої встановлено судом, має, зокрема, не лише захистити суспільство, але й бути потрібним і достатнім для виправлення такої особи.

Крім того, приписи кримінально-виконавчого законодавства України, які регламентують порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, вказують на те, що його метою є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Тобто, чинне українське законодавство визначає виправлення засудженого, як процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки, а ресоціалізацію - як свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві, при цьому доконечною умовою ресоціалізації засудженого є його виправлення. У випадку призначення судом покарання шляхом позбавлення волі винуватої особи, зокрема й засудження її до довічного позбавлення волі, постає позитивний обов`язок держави сприяти в підготовленні такої особи до її можливої реінтеграції в суспільство (соціальної реабілітації) виходячи з того, що перед державою повсякчас стоїть вимога забезпечити кожного засобами, що дозволяли б вести повноцінний спосіб життя у вільному суспільстві. В аспекті розгляду цієї справи є підстави стверджувати, що виправлення та соціальна реабілітація - як складові елементи мети будь-якого кримінального покарання - є правом особи, яку засуджено до довічного позбавлення волі.

Право особи на виправлення та на соціальну реабілітацію гарантовано ч. 3 ст. 10 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, відповідно до якої держави зобов`язалися, що пенітенціарна система включатиме таке ставлення до в`язнів, за якого неодмінною метою буде їх виправлення і соціальна реабілітація. Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав людини в коментарі до ст. 10 Пакту зазначив, зокрема, що жодна пенітенціарна система не повинна бути лише каральною, вона має істотно намагатися досягти виправлення та соціальної реабілітації в`язня, тобто, йдеться про позитивний обов`язок держави щодо соціальної реабілітації.

Крім того, як зазначає апелянт, практикою Європейського суду з прав людини сформульовано загальні принципи застосування кари на довічне позбавлення волі в національних правопорядках в аспекті вимоги соціальної реабілітації та реінтеграції в суспільство. Так, зокрема, у рішенні у справі Hutchinson v. the United Kingdom від 17 січня 2017 року (заява № 57592/08) зазначено, що «у контексті статті 8 Конвенції «акцент на реабілітації та реінтеграції, став обов`язковим чинником, який держави-учасниці мають враховувати під час розроблення своєї політики в ділянці обрання покарань». Аналогічні міркування застосовано і за статтею 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що поважання людської гідності вимагає від адміністрації установ виконання покарань того, щоб вони намагалися досягти реабілітації засуджених до довічного позбавлення волі. Крім того, у рішенні по справі Петухов проти України від 12 березня 2019 року, Європейський суд із прав людини зазначив, що «політика європейських країн щодо обрання покарань наразі загострює увагу на реабілітаційній меті позбавлення волі, навіть у випадку засуджених до довічного позбавлення волі. Засудженим до довічного позбавлення волі має надаватися можливість реабілітації. Щодо обсягу покладених у зв`язку з цим на державу обов`язків Суд вважає, що хоча держави не несуть відповідальності за реабілітацію засуджених до довічного позбавлення волі, тим не менше вони зобов`язані забезпечити таким засудженим можливість реабілітації. В іншому разі засуджений до довічного позбавлення волі може бути позбавлений можливості реабілітації, унаслідок чого потрібний для зменшення строку довічного позбавлення волі перегляд, під час якого здійснюється оцінювання прогресу в реабілітації, не матиме наслідком пом`якшення, зменшення або звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі; або умовно-дострокове звільнення засудженого. Обов`язок забезпечувати можливість реабілітації має розглядатись як обов`язок вживати заходів, а не досягати результату. Однак він означає позитивний обов`язок забезпечити в установі виконання покарань для засуджених до довічного позбавлення волі такий режим, який є сумісним із метою реабілітації та дозволяє таким засудженим досягнути в ній прогресу. У цьому контексті Суд уже встановив, що такий обов`язок існує тоді, коли режим установи виконання покарань або умови тримання під вартою перешкоджають реабілітації Також, Суд зазначає, що в Україні засуджених до довічного позбавлення волі відокремлено від інших засуджених і вони щодня проводять до двадцяти трьох годин у своїх камерах, які зазвичай розраховані на двох або трьох засуджених, з мінімально організованою діяльністю та спілкуванням. Уряд не пояснив, як саме за таких умов засуджені можуть досягти прогресу в реабілітації. Отже, Суд не може не дійти висновку, що наявний в Україні режим для засуджених до довічного позбавлення волі є несумісним із метою реабілітації».

Також, апелянт зазначає, що Федеральний Конституційний Суд Німеччини в рішенні в справі про довічне позбавлення волі зазначив таке: «Уже і до цього часу виконання покарань у Федеративній Республіці Німеччина не було чистим «виконанням заради тримання», а було «виконанням заради певного поводження», спрямованого на ресоціалізацію ув`язнених. Це також відповідає дотеперішній судовій практиці Федерального Конституційного Суду в питаннях виконання кримінальних покарань. Суд неодноразово наголошував на тому, що вимога забезпечення ресоціалізації відповідає, з погляду конституційного права, усвідомленню суспільством самого себе як такого, що надає людській гідності центрального значення.

У контексті українського конституційного правопорядку інтерес ув`язненого в соціальній реабілітації (ресоціалізації) випливає зі статті 23 Конституції України, відповідно до якої кожній людині гарантовано право на «вільний розвиток своєї особистості» в суспільстві, «в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості», у поєднанні зі ст. 3 Конституції України, що визначає гідність людини як найвищу цінність. Такий підхід дає змогу вести мову про право особи розвивати свою особистість вільно в поєднанні із захистом людської гідності. Крім того, у ст. 23 Конституції України зазначено, зв`язок між надією на звільнення та людською гідністю міститься в понятті «право кожного на вільний розвиток». Наявності перспективи звільнення від покарання у вигляді довічного позбавлення волі, вимагає також Пакт, стаття 7 якого містить заборону катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав людини в рішенні у справі Bronson Blessington and Matthew Elliot v. Australia від 22 жовтня 2014 року дійшов висновку про те, що стаття 7 Пакту у взаємозв`язку, зокрема, з пунктом 3 його статті 10 вимагає, щоб була наявною можливість переглянути покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а також перспектива звільнення від нього незалежно від тяжкості злочину й обставин його вчинення. Комітет Міністрів Ради Європи в Резолюції „Про поводження з особами, засудженими до тривалих строків ув`язнення від 17 лютого 1976 року рекомендував державам-членам Ради Європи, зокрема, забезпечувати, за можливості якнайшвидше, перегляд справ усіх в`язнів з метою з`ясування можливості умовного звільнення; надавати ув`язненим умовне звільнення з дотриманням передбачених законом вимог щодо тривалості відбутого строку покарання, як тільки з`являється можливість прогнозу позитивної поведінки ув`язненого; міркування стосовно загального запобігання злочинності не повинні бути виправданням відмови в умовному звільненні; поширювати на осіб, яких засуджено до довічного ув`язнення, дію тих самих принципів, що застосовуються до засуджених на тривалі строки позбавлення волі.

Таким чином, як вказує апелянт, не зважаючи на те, що чинне кримінальне та кримінально-процесуальне законодавство наразі не визначає конкретних підстав та процедури звільнення осіб від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі чи заміни такого покарання на певний строк, звернення ОСОБА_6 все одно повинно було бути розглянуто судом по суті на підставі ч. 1 ст. 3, ст. 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України як норм прямої дії, у системному зв`язку із положеннями ст. ст. 7,10 Пакту, а відсутність, неповнота, нечіткість чи суперечливість законодавства, що регулює спірне питання, не є підставою для відмови у розгляді справи по суті і протилежні висновки суперечать п. 1 ст. 6 Конвенції та порушують право особи на справедливий судовий розгляд компетентним судом.

Апелянт вважає, що в даному випадку суд першої інстанції дійшов незаконного і помилкового висновку, ніби відсутність законодавчо визначеної процедури звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування покарання чи заміни такого покарання є достатньою підставою для відмови такій особі в доступу до правосуддя та не розгляду її звернення по суті.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 є аналогічними доводам апеляційної скарги, поданої в його інтересах захисником ОСОБА_7 .

Окремо, засуджений вказує на те, що відсутність у національному законодавстві можливості для довічно позбавлених волі на звільнення або зміну такого покарання більш м`яким є прямим порушенням його прав, формою жорсткого поводження з ним, яке відбувається впродовж 20 років і свідчить про безпосереднє порушення ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Крім того, апелянт посилається на те, що ст. 8 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії та підлягають обов`язковому виконанню усіма гілками влади, передбачено головний принцип верховенство права, а Міжнародні договори є невід`ємною частиною Українського законодавства, що дає можливість і право судам їх застосовувати, в тому числі і Міжнародний пакт про громадянські і політичні права та рішення ЄСПЛ, при вирішенні спірних питань, обумовлених колізією або якщо вони розширюють права особи чи є більш гуманними, ніж ті, що передбачені національним законодавством.

Апелянт зазначає, що дійсно, кримінальним законодавством України не передбаченого для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, заміна покарання на більш м`яке, а це вирішує лише Президентське помилування, разом з тим, небажання суду першої інстанції застосувати до нього норми Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є незаконним та несправедливим, при цьому, суд не усунув ті порушення Пакту, які допустила Україна по відношенню до нього.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду його учасники були повідомлені завчасно, у передбачений законом спосіб.

Від засудженого ОСОБА_6 надійшла заява, в якій останній просив розглядати подані апеляційні скарги за його відсутності.

Про здійснення апеляційного розгляду без їх участі подали заяви і прокурор, і захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 .

За таких обставин, з врахуванням вищезазначених заяв, а також, тих обставин, що усі учасники даного провадження повідомлені про час, день та місце судового засідання належним чином, наявні підстави для здійснення апеляційного розгляду без їх участі, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України, а тому, заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, частиною 1 ст. 152 КВК України та ст.ст. 80, 81, 82, 84 КК України визначені підстави для звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання, заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від покарання за хворобою, вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Зі змісту положень ч. 1 ст. 81 КК України та ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Разом з тим, положеннями ст. 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи та зазначено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Перевіряючи, відповідно до ст. 404 КПК України, законність оскаржуваного рішення в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2005 року за п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ст. ст. 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 квітня 2004 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2003 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2003 року відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 15 квітня 2004 року.

Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, згідно ст. 82 КК України, посилаючись на Рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України № 2», ст. 3 Європейської конвенції, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 27 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів», засуджений ОСОБА_6 вважав, що вказані норми дають підстави вимагати від України в особі суду першої інстанції усунути відносно нього допущені порушення, шляхом прийняття рішення про задоволення його клопотання, а саме, про заміну призначеного покарання на більш м`яке, у виді позбавлення волі на строк 15 років, або загалом про звільнення від подальшого відбування покарання.

Проаналізувавши як норми вищезазначеного національного законодавства, так і практику Європейського суду з прав людини, перевіривши всі обставини, які мають значення для прийняття справедливого судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_6 , з посиланням на те, що вимогами національного законодавства не передбачено можливості заміни покарання більш м`яким особі, що засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі та не визначено процесуальної процедури вирішення даного питання, і ставити під сумнів правильність таких висновків колегія суддів підстав не вбачає.

При цьому, враховуючи практику ЄСПЛ, на яку посилаються апелянти, колегія суддів, зауважує, що при розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року, Судом обговорювалось питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій, хоча законодавством і не передбачено заміни пожиттєвому ув`язненню, проте, особам, довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років і таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Крім того, колегія суддів враховує і правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08 липня 2020 року під час розгляду кримінальної справи за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України № 2», щодо порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні було зазначено, що порушення Конвенції щодо засудженого до довічного позбавлення волі полягають у тому, що в Україні немає будь-яких законодавчих норм і підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання. Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. ВП ВС зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Таким чином, як ЄСПЛ, так і Велика Палата Верховного Суду констатували певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, а тому, клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, є передчасним і на даний час не може бути вирішено, що вірно було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів, з врахуванням того, що останні не навели конкретних фактів порушення прав чи законних інтересів засудженого ОСОБА_6 , а у своїх апеляційних скаргах лише обмежились перерахунком та цитуванням міжнародних норм права, проте, такі твердження носять виключно абстрактний характер, не ґрунтуються на засадах національного законодавства та не є тими обставинами, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судового рішення.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла що за результатом розгляду клопотання засудженого ОСОБА_6 , судом першої інстанції було прийнято законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування, про що просять апелянти, під час апеляційного розгляду не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4