ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/322/21 Номер провадження 11-кп/814/1502/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 лютого 2021 року за №0000149, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком затверджено угоду про визнання винуватості від 12 грудня 2022 року, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз -

22 жовтня 2019 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.1 ст.292, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,

визнано винуватим і засуджено за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2019 року та призначено ОСОБА_9 остаточне покарання - 6 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з дня його затримання для супроводження до установи відбування покарання.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25 лютого 2021 року приблизно о 17 годині 25 хвилин по 172 км автодороги «Н-31 Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» біля с. Шкурупіївка Полтавського р-ну Полтавської обл., діючи повторно, шляхом вільного доступу намагався таємно викрасти з паливного бака належного Представництву «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» екскаватора «SOMITOMO SH 490LHD», н.з. НОМЕР_1 , 27 літрів дизельного палива, вартістю 464 гривень 40 копійок, однак не зміг довести злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений на місці злочину охороною.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що: йому не було роз`яснено наслідки укладення угоди про визнання винуватості та напередодні судового засідання він за призначенням лікаря вживав заспокійливі ліки, що впливали на його свідомість, а тому не міг надати належну оцінку обставинам провадження в судовому засіданні та поклався на свого захисника, залученого на безоплатній основі, який намагався якнайшвидше завершити справу; судом першої інстанції безпідставно не здійснено судовий розгляд із дослідженням доказів у матеріалах провадження.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора й представника потерпілого проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК України особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляційній скарзі суб`єкти оскарження.

Так, у силу п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.4, 6 і 7 ст.474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч.2 ст.473 КПК України.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які у випадку зміни правової позиції з метою скасування вироку місцевого суду на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

Доводи ж апеляційної скарги, які зводяться до нероз`яснення судом першої інстанції обвинуваченому наслідків укладення угоди про визнання винуватості та укладення її поза волевиявленням ОСОБА_9 , колегія суддів уважає безпідставними.

Частинами 1, 2 ст.22, ч.ч.1, 3 ст.26 КПК України унормовано, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, визначених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Суд у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до положень глави 35 КПК України, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно - через укладення угоди про визнання винуватості, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 грудня 2022 року між прокурором ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_9 в присутності захисника ОСОБА_11 укладено угоду про визнання винуватості, яка містить, зокрема, беззастережне визнання ОСОБА_9 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, за фактичних обставин, наведених у оскаржуваному вироку, узгоджене покарання за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України - 1 рік позбавлення волі, та остаточне покарання на підставі ст.71 КК України - 6 років позбавлення волі, згода ОСОБА_9 на його призначення, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, а також наслідки її невиконання. Угоду підписано прокурором, обвинуваченим і його захисником (т.2 а.п.215-216).

Як убачається з технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в першій судовій інстанції, місцевий суд перед ухваленням вироку про затвердження наведеної вище угоди перевірив відповідність її змісту ст.472 КПК України та з`ясував у ОСОБА_9 , чи цілком останній розуміє, що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а обвинувачений має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення, мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно, допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України (обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст.394, 424 КПК України та відмова від здійснення прав, передбачених п.1 ч.4 ст.474 КПК України); характер обвинувачення, щодо якого ОСОБА_9 визнає себе винуватим; вид покарання, а також правові заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Далі суд першої інстанції переконався в обвинуваченого, що укладення ним угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Тобто, місцевим судом у повному обсязі й належним чином виконано вимоги ч.ч.4, 6 та 7 ст.474 КПК України. Тому, були наявними всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність обвинуваченого висловлювати свою справжню думку з приводу укладення й затвердження угоди.

При цьому, в судовому засіданні першої інстанції обвинувачений жодним чином не вказував на наявність сторонніх факторів, які би могли вплинути на його волевиявлення та здатність усвідомлення обставин провадження, не порушував питання про вживання ним певного виду ліків, про що йдеться в апеляційній скарзі. Навпаки, з технічного носія інформації, на якому записано аудіо- й відеозапис названого засідання, встановлено, що обвинувачений повністю визнав вину, щиро розкаявся та висловив свою чітку позицію щодо необхідності затвердити укладену ним з прокурором угоду про визнання винуватості, за відсутності обставин того, що він не розумів суті питань, його відповіді стосувалися їх змісту та були зрозумілі. Поведінка ОСОБА_9 не містила ознак, які би ставили під сумнів, що він міг у повній мірі усвідомлювати свої права чи належним чином їх захистити. У ході розгляду даного питання обвинувачений був забезпечений захисником ОСОБА_12 , який обстоював викладену вище обрану ОСОБА_9 правову позицію.

Окрім того, доводи обвинуваченого про вживання ним лікарських препаратів, що, за висунутою стороною захисту вже під час подання апеляційної скарги версією, вплинуло на здатність усвідомлювати обставини, які мають значення для укладення угоди, колегія суддів оцінює в аспекті застосування приписів ч.7 ст.474 КПК України, реальності та дійсності стверджуваного впливу факторів, вказаних у апеляційній скарзі, на застосування кримінального процесуального закону й закону України про кримінальну відповідальність.

У матеріалах кримінального провадження відсутні бодай які-небудь дані, які вказували би на медичний критерій неосудності чи обмеженої осудності ОСОБА_9 (медичні довідки, висновки судово-психіатричних експертиз, відомості про перебування на психіатричному обліку чи психічні захворювання), що могли би свідчити принаймні про обмежену здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Не встановлено у справі також відомостей про те, що поведінка обвинуваченого була чи є неадекватною, характеризувалась затьмареннями свідомості, порушеннями сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту, пам`яті.

Відсутні дані й про такий вплив на психіку ОСОБА_9 лікарських засобів чи препаратів, що характеризується нездатністю усвідомлювати свої дії чи керувати ними, а також того, що речовини чи їх сполуки, які здатні викликати такий стан, вживалися ним до чи під час укладення угоди про визнання винуватості.

Отже, в контексті приписів ст.ст.474, 242, 332, 509 КПК України, ст.ст.18-21 КК України, в апеляційного суду відсутні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність і в цій частині.

Аналогічний підхід за релевантних обставин провадження щодо оцінки названих вище доводів сторони захисту викладено в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року (справа №308/6201/17, провадження №51-530км18).

Також необґрунтованими є доводи обвинуваченого про неналежне виконання захисником у суді першої інстанції своїх обов`язків.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. Згідно з п.«с» ч.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що захисник ОСОБА_13 , який є професійним адвокатом з відповідним фахом, у місцевому суді здійснював захист обвинуваченого у межах обраної з ним правової позиції - застосування особливого порядку здійснення кримінального провадження на підставі укладеної угоди про визнання винуватості. У суді першої інстанції ОСОБА_9 не зазначав щодо здійснення неефективного захисту адвокатом ОСОБА_12 , на якість його юридичних послуг не скаржився та не звертався із заявою/скаргою про це до дисциплінарного органу адвокатури.

Водночас, що стосується саме оцінки ефективності або неефективності стратегії й тактики захисту, то суд не має повноважень оцінювати їх ефективність, оскільки давати таку оцінку може лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.

Будь-яких об`єктивних даних, які би підтверджували факт неналежного виконання захисником ОСОБА_12 професійних обов`язків адвоката, що могло би призвести до обмеження прав обвинуваченого, передбачених ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3, 4 ст.42 КПК України, немає.

Між тим, зміна лінії захисту після затвердження судом угоди про визнання винуватості, яка ґрунтується на запереченні ОСОБА_9 умов і підстав до її укладення, сама собою не свідчить про неефективність захисту до її зміни.

Отже, добровільність згоди на укладення угоди про визнання винуватості, яка полягає у здатності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, самостійно на власний розсуд приймати рішення та вчиняти для їх реалізації процесуальні дії, усвідомлюючи їх значення та наслідки, належно перевірена судом першої інстанції до затвердження угоди про визнання винуватості та апеляційний суд не вбачає підстав, які би спростовували вказаний висновок.

Окрім того, посилання апелянта на недослідження місцевим судом доказів обставин вчиненого кримінального правопорушення й непроведення судового розгляду в загальному порядку позбавлені підстав, оскільки системний аналіз положень глави 35 КПК України вказує на те, що предметом судового розгляду в досліджуваному випадку виступають обставини вчиненого кримінального правопорушення в контексті їх обсягу та змісту, що визначені в угоді про визнання винуватості, а завдання суду в кримінальному провадженні на підставі угоди полягає в іншому - об`єктивно перевірити відповідність укладеної угоди про визнання винуватості вимогам закону, наявність підстав для твердження про винуватість обвинуваченого і затвердження угоди про визнання винуватості.

Наслідком угоди про визнання винуватості, з огляду на приписи ст.394 КПК України, є те, що кримінальна справа вирішується шляхом застосування особливого порядку судового провадження, що становить по суті відмову від низки процесуальних прав. Водночас, ані буква, ані дух ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не заважають особі з власної волі відмовитися від цих гарантій (рішення Європейського суду з прав людини у спарі «Scoppola проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Уклавши зі стороною обвинувачення угоду про визнання винуватості, ОСОБА_9 обрав альтернативний порядок судового провадження, згідно з яким розгляд кримінальної справи по суті в загальному порядку не повинен здійснюватись. При цьому, як установлено вище, рішення погодитися з угодою про визнання винуватості було прийнято обвинуваченим при повному розумінні фактів справи, правових наслідків та дійсно на добровільній основі з дотриманням процесуальних гарантій, у тому числі права на захист. Зміст угоди й справедливість того, яким чином її було досягнуто між сторонами, відповідають вимогам закону.

Ураховуючи викладене вище, доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваного вироку, не знайшли свого підтвердження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_9 взяти під варту в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4