У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючої судді - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000190, відомості про яке 20.04.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з Офісу Генерального прокурора надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000190 від 20.04.2022 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2022 року постановлено призначити підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.09.2022 кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 подав до суду клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000190, відомості про яке 20.04.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Прокурор вказує, що 01.09.2022 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000190 від 20.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб від 19.03.2004 № 1-ФМ ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.10.2002 одружений із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 на праві власності належить нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0110, яка розташована за адресою земельна ділянка АДРЕСА_2 .

Підставою для накладення арешту на майно, є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане нерухоме майно підлягає конфіскації із наведених у клопотанні обставин.

Метою накладення арешту на майно відповідно до пункту 3 частини 2 ст. 170 КПК України є забезпечення конфіскації майна як виду покарання та достатні підстави вважати, що зазначені кримінальні правопорушення вчинено із корисливих спонукань, а саме з метою отримання неправомірної вигоди службовою особою.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, та у зв`язку з наявністю підстав вважати, що зазначене кримінальне правопорушення вчинено із корисливих спонукань, а саме з метою отримання неправомірної вигоди службовою особою, за що суд може призначити покарання у виді конфіскації майна, так як зазначений вид покарання передбачений санкцією ч. 3 ст. 368 КК України, у ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , як третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, оскільки воно набуте на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України.

На підставі наведеного, прокурор просить накласти арешт на нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0110, яка розташована за адресою: земельна ділянка АДРЕСА_2 , які належать на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.10.2002 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом заборони відчуження та розпорядження ним.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити таке.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання про накладення арешту на майно, з підстав викладених у письмових запереченнях. Зауважує, що клопотання прокурора необґрунтоване та таке, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 170, ч. 2 ст. 172 КПК України. Вказує, що згідно витягів з реєстру прав, що надані прокурором, все майно, на яке прокурор просить накласти арешт належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , дружині обвинуваченого. Проте, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0110, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 31.08.2007 року та з огляду на положення п.2 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю та не підпадає під критерії майна, на яке може бути накладено арешт у цьому провадженні. Щодо іншого майна, на яке прокурор просить накласти арешт, то звертає увагу суду, що таке взагалі не конкретизовано ні в самому тексті клопотання, ні в прохальній частині.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши позицію прокурора, захисника, обвинуваченого дослідивши клопотанням про арешт майна, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 301316144; дата формування: 13.05.2022), житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 301316142; дата формування: 13.05.2022), земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0110, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 815 кв.м, на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 31.08.2007 року ОСОБА_9 (Даритель) передав безоплатно у власність ОСОБА_7 (Обдарованій), а Обдарована прийняла у власність належну Дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0.08 га, що розташована на території с. Минай Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів за № витягу 4536760 від 31.07.2007 за № правочину 2318582 договір дарування земельної ділянки площею 0,08 га, що розташована на території с. Минай Холмківської сільської ради Ужгородського району, дарувальник ОСОБА_9 , обдаровувана ОСОБА_7 , нотаріально посвідчено 31.08.2007, номер у реєстрі дій 2-1069.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД №540386 такий виданий ОСОБА_7 на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.08.2007 р., реєстр №2-1069 ВЕХ 337125, та є власником земельної ділянки площею 0,0815 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0110, що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № витягу 229652322.

Згідно зі ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При цьому за загальними правилами застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначеними ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК України).

За приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення суд, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Кримінальний процесуальний кодекс України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер. Отже, якщо закон визначив, що клопотання прокурора про накладення арешту повинно відповідати вимогам статті 171 КПК України, то прокурор повинен неухильно їх дотримуватися. Так, згідно статті 171 КПК України у клопотанні прокурора повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма також узгоджується з статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також суд, враховує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка є дружиною обвинуваченого ОСОБА_4 , земельна ділянка взагалі належить такій на праві особистої приватної власності, а норми КПК України не передбачають можливості накладення арешту на майно третьої особи для забезпечення збереження конфіскації майна як виду покарання для обвинуваченого. Окрім цього, прокурором не конкретизовано, на яке саме нерухоме майно слід накласти арешт з метою непорушення права власності особи, яка не підлягає кримінальному переслідуванню.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-173, 392 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000190, відомості про яке 20.04.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 21 березня 2023 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1