КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судових засідань - ОСОБА_4

за участю сторін:

прокурора - ОСОБА_5

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві з застосуванням відеоконференцзв`язку апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001429 щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08 січня 2023 року з визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99 240 грн.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та дані про їх особу, на підставі чого дійшов висновку, що інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, не в змозі запобігти існуючим ризикам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу суку скасувати та застосувати щодо нього запобіжний захід у виді застави у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Апелянти заперечують висновки суду першої інстанції щодо існування у їх поведінці ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, вважаючи, що вказані обставини прокурором не доведено.

Також, згідно доводів апеляційних скарг, пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення є необґрунтованим.

Додатково обвинувачений ОСОБА_6 посилається на непомірно велику визначену йому заставу у виді сорока розмірів неоподаткованих мінімумів доходів громадян, та просить врахувати наявність міцних соціальних зав`язків, а саме цивільної дружини та трьох малолітніх дітей на утриманні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги і просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001429 щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08 січня 2023 року з визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99 240 грн.

Перевіривши вказане рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає його законним, а висновки суду щодо не достатності іншого запобіжного заходу для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених, обґрунтованими, зважаючи на наступне.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги закону при вирішенні питання про продовження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, приймаючи до уваги суворість покарання, яке може бути призначено обвинуваченим у разі доведення їх винуватості, конкретні обставини справи, характер дій, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , обсяг судового слідства, який ще необхідно провести, а також дані про особу обвинувачених, а саме їх вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що вони не одружені, не працюють, раніше судимі за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу наявності підстав для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та запобігти існуючим ризикам.

Таке обмеження права ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Посилання апелянтів на те, що стороною обвинувачення не доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Матеріали провадження не містять переконливих доказів того, що існуючі у поведінці обвинувачених ризики зменшилися, або, що запобігти їм в змозі інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Також, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні і визначенийОСОБА_7 та ОСОБА_6 розмір застави. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Згідно ухвали, слідчий суддя, врахував дані про особу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , обставини кримінального провадження, тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні яких вони підозрюються, їх майновий стан, а тому правильно визначив саме такий розмір застави, що відповідає вимогам п.1-3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Що стосується посилань апелянтів на необґрунтованість обвинувачення, то, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, вказані обставини на цій стадії судового провадження, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що він має цивільну дружину та трьох дітей на утриманні не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, оскільки надані суду матеріали не містять доказів на підтвердження цих обставин. Не надано таких доказів і обвинуваченим ОСОБА_6 .

Таким чином, за вказаних вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а відтак подані ними апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 -без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________ __________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3