Провадження № 1-кс/344/5324/22
У Х В А Л А

22 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову про відмову в задоволенні клопотання, -

В С Т А Н О В И В:

в скарзі вказано, що у провадженні старшого слідчого Четвертого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 , перебувало кримінальне провадження, зареєстроване у ЄРДР за № 0000004 від 22.01.2021, порушене за заявою ОСОБА_3 від 29.12.2020, за ознаками скоєного прокурорами Івано-Франківської міської-місцевої-окружної прокуратури кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України. 01 березня 2022 р. на підставі зібраних неперевірених пліток, відмовок та припущень, поширюваних прокурорами для вигородження дійсно причетних, ним ухвалено постанову про закриття даного кримінального провадження на підставі п.2 ч.4 ст.284 КПК України чомусь виключно «у зв`язку з відсутністю у діях помічника прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_5 та прокурора міста Івано-Франківська ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України». Ухвалою слідчого судді від 27.06.2022 р. по справі № 344/7445/22 постанову про закриття вказаного кримінального провадження скасовано. 05 липня 2022 р. скаржник направив слідчому ОСОБА_4 клопотання про визнання його потерпілим. В зв`язку з виявленими порушеннями, фальсифікаціями та бездіяльністю, зафіксованими в ухвалі слідчого судді від 27.06.2022 р. по справі № 344/7445/22, та запропонував йому добровільно заявити самовідвід. 12.07.2022 р. за № 12-51-8384вих22 старший слідчий вже П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_7 з самого ТУ ДБР направив скаржнику повідомлення про те, що «станом на 12.07.2022 р. органом досудового розслідування не отримано рішень процесуального керівника чи слідчого судді, якими було б скасоване вищевказане рішення слідчого. У зв`язку зі вказаним не представляється за можливе станом на даний час розглянути по суті ваше клопотання». Скаржник наголошує, що слідчому ОСОБА_8 було добре відомо про факт розгляду слідчим суддею моєї скарги на його постанову про закриття провадження, оскільки він подав заперечення. 25 жовтня 2022 року до Територіального управління ДБР в м. Львові скаржник повторно подав клопотання про визнання його потерпілим в зв`язку із ухилянням слідчого Антошка від вирішення первісного від 05.07.2022 р. В Пункті 4 резолютивної частини клопотання скаржник вимагав «В зв`язку з виявленими порушеннями, фальсифікаціями та бездіяльністю, зафіксованими в ухвалі слідчого судді від 27.06.2022 р. по справі № 344/7445/22, повторно пропоную слідчому Антошку добровільно заявити самовідвід -у разі, якщо він продовжує фігурувати в цій справі як імітатор слідчого, або ж керівнику органу ДБР усунути його від проведення слідства за явною професійною непридатністю». Копія постанови із супровідним листом від 03.11.2022 р. за № 12-51-17229вих22, була направлена скаржнику безпосередньо з ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, рекомендованим листом № 843 лише 19 листопада 2022 р. і отримана ним 28 листопада 2022 р., що підтверджується копією конверта, в якому було надіслано відправлення, та роздруківкою із сайту підприємства «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень. Отже, початком строку на оскарження до суду постанови було 29 листопада 2022 р., а його закінченням - 08 грудня 2022 р. Відповідно, 06 грудня 2022 р. скаржник звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою на постанову слідчого Антошка від 03.11.2022 р. про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим. Ухвалою суду від 08.12.2022 р. відкрито провадження у справі № 344/15190/22 та призначено до судового розгляду на 13.12.2022 р. Однак скаржник зазначає, що після відкриття провадження з`ясувалося, що слідчий Антошко, з метою остаточно порушити права скаржника та позбавити його ще й права та можливості судового захисту його законного права на залучення до кримінального провадження, як потерпілого, нібито 18.11.2022 р. закрив кримінальне провадження. Відповідно, отримавши 07.12.2022 р. постанову про закриття кримінального провадження, цього разу від 18.11.2022 р., вже 14 грудня 2022 р. скаржник оскаржив її до суду. 16 грудня 2022 р. ухвалою слідчого судці Івано-Франківського міського суду по справі № 344/15586/22 і цю постанову було скасовано. Однак, ця ухвала не могла слугувати нововиявленою обставиною для ухвали у справі № 344/15190/22. Відтак, на підставі Статті 3 Конституції України, Статей 1, 13, 18 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи тлумачення Статті 18, дане ЄСПЛ в справі «Тимошенко проти України», скаржник зазначає, що не може бути позбавлений права на використання судового засобу захисту і строк на оскарження постанови слідчого ДБР від 03.11.2022 р. про відмову визнати його потерпілим у кримінальному провадженні, підлягає поновленню відповідно до вищевказаних ухвал слідчих суддів та на їх підставі.

Скаржник в судове засідання не з`явився, в скарзі зазначав, що розгляд скарги проводити за його відсутності.

Слідчий в судове засідання не з`явився, надав до суду заперечення в якому просить відмовити в задоволенні скарги. Просив звернути увагу, що в ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні не встановлено та не представляється за можливе встановити документальні матеріали чи інші відомості, які б підтверджували факт надходження для особистого виконання чи організації виконання помічнику прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_5 чи прокурору міста Івано-Франківська ОСОБА_6 постанов Івано-Франківського міського суду від 13.10.2004 у справі 5-12/2004 та від 22.12.2008 № 2а-18/2008. Документальні матеріали у котрих могли б бути зафіксовані вказані відомості були знищені прокуратору міста Івано-Франківська, а всі службові особи, які згідно пояснень ОСОБА_3 та матеріалів провадження, були допитані в ході досудового розслідування, проте не показали відомостей, що свідчать про обставини вчинення даного злочину. Відповідно до вказаного відсутні відомості, які б підтверджували факт вчинення неправомірних дій на які посилається ОСОБА_3 , та які відповідно до доводів останнього, спричинили йому матеріальну та моральну шкоду. Необґрунтованими є доводи заявника з огляду на зміст статті 2 КПК України 1960 року, який діяв станом на 2001-2012 роки, якою передбачено, що завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, які беруть в ньому участь. Тобто КПК України 1960 року не передбачено такого завдання кримінального судочинства як забезпечення майнових прав потерпілих в інших кримінальних справах, тим більше, які вже розглянуті по суті, або пошук майна особи, яка була притягнута до кримінальної відповідальності в іншій кримінальній справі. Крім цього, слід зауважити, що вироком суду стосовно ОСОБА_9 від 24.11.1997 у кримінальній справі К-2-62, яким останнього визнано винним у вчиненні злочинів, судом стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 65625 грн. та моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., чим вже забезпечено відновлення порушених майнових прав останнього. Разом з тим, Законом України « Про виконавче провадження» та відповідними підзаконними нормативно-правовими актами чітко визначена від доводів на які посилається ОСОБА_3 . Кримінальна відповідальність за вчинення дій, передбачених ст.ст. 209 та 388 КК України була введена тільки із прийняттям 05.04.2001 нового КК України. Злочинні дії, направлені на незаконне, шляхом обману та зловживання довірою, заволодіння грошовими коштами ОСОБА_3 , та інших осіб, ОСОБА_9 , вчиняв у період 1993-1996 років. Також, слідчий зазначає, що претензії, спори майнового характеру підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Таким чином, в ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не здобуто відомостей і достатніх доказі, які б свідчили про факти спричинення майнової, моральної чи фізичної шкоди ОСОБА_3 внаслідок можливого вчинення неправомірних дій співробітниками прокуратури міста Івано-Франківська. Натомість відомості, зазначені у заявах та клопотаннях ОСОБА_3 , наданих органу досудового розслідування, носять емоційних характер та здебільшого ґрунтуються на хибних уявленнях про вітчизняну систему права та підміні правових понять.

Відповідно до п. 10 ст. 290 КПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час проведення судового засідання, не перешкоджає розгляду клопотання.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Судом встановлено наступні обставини.

У провадженні старшого слідчого Четвертого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 , перебувало кримінальне провадження, зареєстроване у ЄРДР за № 0000004 від 22.01.2021 р., порушене за моєю заявою від 29.12.2020 р., за ознаками скоєного прокурорами Івано-Франківської міської-місцевої-окружної прокуратури кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

01.03.2022 постановою старшого слідчого ОСОБА_4 було закрито кримінальне провадження за № 0000004 від 22.01.2021 у зв`язку з відсутністю у діях помічника прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_5 та прокурора міста Івано-Франківська ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України.

27.06.2022 ухвалою слідчого скасовано постанову старшого слідчого четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань про закриття провадження № 0000004 від 22.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України.

25.10.2022 ОСОБА_3 до Територіального управління ДБР у м. Львові було подано клопотання про визнання його потерпілим в кримінальному провадженні № 0000004 від 22.01.2021.

03.11.2022 постановою старшого слідчого П`ятого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові ОСОБА_4 було відмовлено ОСОБА_3 у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000004 від 22.01.2021.

13.12.2022 ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого ОСОБА_4 від 03.11.2022 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000004 від 22.01.2021 відмовлено.

16.12.2022 ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скасовано постанову старшого слідчого ОСОБА_4 від 18.11.2022 про закриття кримінального провадження № 0000004 від 22.01.2021.

В ст. 303 КПК України визначений перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до пунктів 1, 7 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Згідно ст. 307 КПК України, за результатами скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Таким чином прокурор та слідчий самостійні в їх процесуальній діяльності.

Так в ст. 343 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

Отже особа, яка звернулась до слідчого судді зі скаргою на дії суб`єктів кримінального провадження зобов`язана довести перед судом порушення ними правових норм, що визначають їх обов`язок у відповідному правовідношенні.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В ч.2 ст. 22 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже обов`язок зазначення правових підстав скарги покладено безпосередньо на скаржника.

Разом з цим КПК України не передбачає розгляд і вирішення судових спорів щодо визнання неправомірною, незаконною, протиправною рішень, дій, бездіяльності.

Перелік форм і способів захисту прав визначено в ст. 303 КПК України. Їх дотримання є формою дотримання положень КПК України.

Слідчим надано заперечення з зазначенням правових підстав відносно того, що скарга є не обґрунтованою та безпідставною.

Скаржником не спростовано доводів слідчого про відмову у визнанні його потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Отже правові підстави скарги перед судом не доведено.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

П О С Т А Н О В И В :

в задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1