Справа № 136/1936/16-к
провадження №1-кп/136/8/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду м. Липовець, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000063 від 01.03.2016, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Берестівка, Вінницька обл., що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, пенсіонера, інваліда третьої групи, освіта повна загальна середня, одруженого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ;

з боку захисту обвинуваченого ОСОБА_3 ;

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

29.02.2016 біля 21:50 год., у ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклої словесної суперечки із жителем с. Гуменне, Вінницької обл., які відпочивали у кафе - барі «Молодіжне» в АДРЕСА_2 , виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Після чого, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_6 ззаду та скориставшись невідомим предметом, наніс йому один удар в область правої половини живота, спричинивши тим самим тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення передньої бокової поверхні черевної стінки справа, з пошкодженням парієнтальної очеревини м`язів черевної стінки, які являлись небезпечними для життя в момент спричинення, тому належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Такі умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

29.02.2016 біля 21:50 год. ОСОБА_3 , перебуваючи біля кафе- бара «Молодіжне» у м. Липовець по вул.. 40 років Перемоги, 1, використовуючи малозначний привід, а саме раптово виниклу словесну суперечку із жителем с. Гуменне Вінницької обл., які відпочивали у цей час у вищевказаному закладі, грубо порушуючи громадський порядоу, незважаючи на існуючі правила і норми поведінки в суспільстві, з хуліганських мотивів, що супроводжувались особливою зухвалістю, яка виразилась у нанесенні тілесних ушкоджень, скориставшись заздалегідь підготовленим невідомим предметом, наніс ОСОБА_6 один удар в область правої половини живота, спричинивши тим самим тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення передньої бокової поверхні черевної стінки справа з пошкодженнями парієнтальної очеревини мязів черевної стінки, які являлись небезпечними для життя в момент спричинення, тому належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Такі умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яке вчинене із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчинених інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав при обставинах вказаних в обвинувальному акті, які підтвердив суду, погодившись із кваліфікацією вчинених ним діянь, розкаявшись у вчиненому.

Суд переконався, що показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності, істинності його позиції.

Інші учасники судового провадження не оскаржують фактичних обставин кримінального провадження.

Крім того, судом встановлено, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, а тому не має сумніву в добровільності їх позиції, роз`яснивши, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд, з огляду на викладене, визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оскаржуються, що узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

Суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яке вчинене із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 скоїв кримінальні правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, не судимий. ОСОБА_3 на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебував та не перебуває.

Разом з тим, ОСОБА_3 є пенсіонером та є інвалідом ІІІ групи і перебуває на диспансерному обліку в лікаря. Також, в ході розгляду справи ОСОБА_3 двічі переніс інсульт і сам він має погане здоров`я і потребує систематичного лікування з безперешкодним отриманням життєвонеобхідних ліків, оскільки хворий на діабет 2 стадії. У матеріалах справи міститься медична документація про те ОСОБА_3 має цукровий діабет другої стадії, а таке захворювання характеризується хронічним перебігом і порушенням усіх видів обміну речовин, характеризується симптомами невгамовної спраги, порушення харчової поведінки, що проявляється підвищеним апетитом та надмірним сечовиділенням.

Також, в ході розгляду справи потерпілий ОСОБА_6 помер, однак відомостей про причинно-наслідковий зв`язок між його смертю внаслідок раніше завданих йому протиправних посягань ОСОБА_3 не встановлено. Крім того, за життя потерпілого ОСОБА_3 намагався примиритися з ним і навіть надав матеріальну допомогу ОСОБА_6 в розмірі 10 000,00 грн, тим самим частово відшкодувавши завдану шкоду потерпілому.

Суд, призначаючи ОСОБА_3 вид та міру покарання, виходить із встановленої ст. 50 КК України, його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, при цьому враховує визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винуватого, обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, майнового стану обвинуваченого, який є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи.

Обставинами, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення й запобігання вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень буде покарання передбачене санкцією частин статей, за якими інкриміновані його діяння у виді позбавлення волі.

Вказане покарання йому слід призначити за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень та визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим.

Разом із тим, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та ізоляції його від суспільства, а тому приймає рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, що передбачені ст. 76 КК України.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що з моменту вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_3 суттєво змінив свої погляди, що свідчить про його позитивну соціальну спрямованість і наявність бажання щодо виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства. Крім того, ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи та потребує систематичного лікування з безперешкодним отриманням життєвонеобхідних ліків. ОСОБА_3 має цукровий діабет, другої стадії, а таке захворювання характеризується хронічним перебігом, симптомами невгамовної спраги, проявляється підвищеним апетитом та надмірним сечовиділенням.

За таких обставин іспитовий строк збереже ОСОБА_3 здоров`я та сприятиме вихованню особи в дусі додержання законів України, тобто формування в нього звички законослухняної поведінки й не бажання в майбутньому повторювати дії, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

У кримінальному провадженні не застосовувались заходи забезпечення. Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

Керуючись ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України, ст.ст. 368, 374, 394, 395, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_3 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю у 1 (один) рік 6 (шість) місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки протягом іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду й дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом 30-ти днів із дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1