Дата документу 02.02.2023 Справа № 328/764/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 328/764/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/586/23 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю адвоката ОСОБА_6 ,

розглянула 2 лютого 2023року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 грудня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Токмацького районного суду Запорізької областіперебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з одночасним визначенням застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 49620 грн.

Відповідно до ч. 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Токмацького районного суду Запорізької області на Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме - переховуватися від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 18 лютого 2023 року включно. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вказує, що судове рішення незаконне з огляду на наступне. Так, клопотання прокурора не містить посилання на матеріали кримінального провадження, якими підтверджується існування заявлених ризиків на теперішній час. Також, у клопотанні відсутнє обґрунтування неможливості запобігання цих ризиків шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Зазначає, що доля кримінального провадження відносно ОСОБА_7 наразі не відома. Звертає увагу, що ОСОБА_7 перебуває під вартою вже 2 роки 3 місяці. Просить скасувати ухвалу суду та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор, будучи належним чином повідомлений про час і дату судового засідання не з`явився, обвинувачений, також будучи належним чином сповіщений про апеляційний розгляд, клопотань про особисту участь не заявляв, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора та обвинуваченого, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як встановлено апеляційним судом у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 тримається під вартою з 16 вересня 2020 року, і строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив про доведеність існування обставин, які свідчать про наявність ризиків, які виправдовують необхідність продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Проте, на переконання колегії суддів, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, місцевий суд хоч і встановив наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, однак не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа "Руденко проти України").

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Національне законодавство у вигляді змісту положень ч.3 ст.199 КПК України і, зокрема п.1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Натомість суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вище наведених вимог.

Посилаючись на доведеність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

Так, на думку колегії суддів ризик щодо вчинення іншого кримінального правопорушення не доведений і ґрунтується лише на декларативних заявах прокурора щодо можливості такої поведінки обвинуваченого, оскільки даних стосовно того, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності та має не зняту чи не погашену судимість матеріали судового провадження не містять.

Власні висновки, районний суд з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності ( ст.ст. 22, 26 КПК України), мав сприймати з урахуванням наданих прокурором доказів на підтвердження заявленого клопотання.

Обов`язок довести обставини, на які посилається ініціатор клопотання з поданням відповідних доказів походить від вимог ч.5 ст. 132, ч.3 ст. 184, ч.3 ст. 199 КПК України, які прокурором не дотримані.

Сторона обвинувачення не довела реальність ризикувчинення іншого кримінального правопорушення у кримінальному провадженні, що вказує на характер припущень зазначених прокурором даних обставин.

Неприпустимо щоб впродовж тривалого періоду обвинувачена особа трималася під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на потерпілу, свідків та перешкоджання слідству і суду, а той час як згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків.

Сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Разом з тим, судова колегія, з огляду на тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, відсутність даних щодо сталих соціальних зв`язків та працевлаштованості, вважає ймовірний ризик переховування від суду.

Натомість висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що в ухвалі суду про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою протягом майже 2 роки 4 місяців містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у вересні 2020 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно останнього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків зі спливом часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_7 колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризику переховування від суду можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу.

Вирішуючи питання щодо застосування доОСОБА_7 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, оскільки за місцем реєстрації та проживання обвинуваченого за адресою : с.Басань Пологівського району Запорізької області ведуться бойові дії, що унеможливлює застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

При цьому, покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, додаткового гарантуватиме дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

Отже, встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону обумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, а висновки апеляційної інстанції вказують на необхідність зміни раніше застосованого по відношенню до ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.176-178, 194, 196, 199, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 грудня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 18 лютого 2023 року включно скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком до 18лютого 2023 року включно з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України: з`являтися за викликом до суду, повідомляти суд про адресу проживання та зміну місця проживання.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на процесуального прокурора у даному кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4