Справа № 438/1421/18
Провадження № 1-кп/438/7/2023
В И Р О К

іменем України

20 січня 2023 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000436 від 11 серпня 2018 року,

стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав Львівської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, працюючого електриком приватного підприємства «Виробничо-монтажна компанія «Енергоальянс», раніш не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_3 10 серпня 2018 року о 12 год 30 хв., перебуваючи неподалік загальноосвітньої школи №5, яка розташована за адресою: м. Борислав, вул. Трускавецька, 124, Львівської області, побачивши на проїжджій частині дороги мобільний телефон марки «Нuawei Y3» та чохол до нього, вирішив викрасти останнє.

Реалізуючи свій протиправний намір, обвинувачений ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх злочинних дій, які посягають на чужу власність, передбачаючи їх наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом та корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення за чужий рахунок, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переконавшись в тому, що не буде викритий іншими сторонніми особами, шляхом вільного доступу, умисно та протиправно, таємно викрав мобільний телефон марки «Нuawei Y3» у чохлі чорного кольору, підібравши з проїжджої частини дороги, сховав його у одній із кишень верхнього одягу, сів на свій велосипед та залишив місце кримінального правопорушення. Зазначений мобільний телефон випав на проїжджу частину дороги біля загальноосвітньої школи №5, що на вул. Трускавецькій, у м. Бориславі, Львівської області, з кишені потерпілого ОСОБА_6 , який керував скутером, проте обвинувачений привласнив викрадене майно, розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 2000 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, не визнав. Зокрема показав, що 10 серпня 2018 року близько 12 год. 30 хв. їхав на своєму велосипеді в напрямку дачі своєї родини по АДРЕСА_2 . Проїжджаючи повз ЗОШ №5, на дорожньому полотні виявив мобільний телефон марки «Нuawei Y3» чорного кольору в чохлі чорного кольору. На момент виявлення вказаного телефону останній був вимкнутий. В подальшому ОСОБА_3 підняв даний телефон та поїхав у напрямку дачі. Крім того, ОСОБА_3 повідомив, що на момент підняття мобільного телефону жодних осіб не бачив, жодних вигуків власника вказаного телефона не чув і жодного умислу на відкрите заволодіння чужим майном у нього не було.

За вказаних обставин вважає, що органами досудового розслідування невірно кваліфіковані його дії по вказаному факту за ч. 1 ст. 186 КК України, його дії слід розцінювати як привласнення знахідки. На думку обвинуваченого потерпілий його оговорює, оскільки обвинувачений в цей день їздив на велосипеді чорного кольору, велосипед білого кольору, на якому був нібито грабіжник, як вказує потерпілий, обвинувачений продав своєму товаришу ще у квітні 2018 року. Футболки червоного кольору в обвинуваченого ніколи не було.

Обвинувачений стверджує, що знайшов телефон. Цього ж дня повідомив родичів та знайомих про знахідку. Попросив свою бабусю, щоб та підійшла до місцевого священника, щоб той оголосив про знахідку.

Крім цього, обвинувачений у подальшому змінив у своїх показах дату знахідки ним мобільного телефону, стверджував що знайшов телефон вже 12 серпня 2018 року.

Суд вважає, що такі показання обвинуваченого є способом його захисту, вина останнього у вчиненні кримінального правопорушення проти власності повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зокрема:

допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 показав що 10 серпня 2018 року близько 12 год. 30 хв. повертався з роботи додому на скутері. У нього в цей час було два мобільні телефони у кишені штанів. В районі біля ЗСШ №5, що на вул. Трускавецькій, 124 у м. Бориславі один із телефонів, а саме телефон марки «Нuawei Y3», випав із кишені штанів. Проїхавши метрів 80 він відчув, що відсутній один із телефонів, розвернувшись назад, він побачив, що його мобільний телефон піднімає особа чоловічої статі, який був одягнутий у червону футболку та знаходився до потерпілого спиною. В подальшому потерпілий в сторону молодого чоловіка почав кричати, щоб він його повернув, однак останній на крики не реагував. Потерпілий зробив спробу наздогнати зловмисника на скутері, однак той поламався, а зловмисник втік від потерпілого на велосипеді білого кольору. Через деякий час потерпілий з іншого мобільного телефону почав телефонувати на мобільний телефон, який викрали, однак він уже був виключений;

допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що є священнослужителем. Підтверджує, що до нього підходила парафіянка та просила зголосити після служби, що неподалік церкви її внук знайшов телефон. Свідок відмовив у цьому проханні. Проте на думку свідка ця обставина мала місце швидше за все у 2019 році, а не у 2018 році;

допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що є бабцею обвинуваченого. Щонеділі ходить до церкви. Влітку до неї приїхав внук на велосипеді чорного кольору та повідомив, що неподалік знайшов мобільний телефон. Попросив, щоб свідок попросила місцевого священика повідомити після недільної служби про знахідка. Проте отець ОСОБА_9 їй відмовив;

допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що товаришує з обвинуваченим близько десяти років. У квітні 2018 року придбав у обвинуваченого велосипед білого кольору. Обвинувачений користувався велосипедом чорного кольору. Свідкові відомо, зі слів обвинуваченого, що останній неподалік загальноосвітньої школи №5 знайшов мобільний телефон;

даними протоколу огляду від 25 жовтня 2018 року з фототаблицею, яким оглядалась сім-карта мобільного оператора «Lifecell». При встановленні її до мобільного терміналу висвітлюється номер вказаної сім-карти, а саме « НОМЕР_1 »;

даними постанови слідчого СВ Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області від 11 жовтня 2018 року про визнання речовими доказами мобільного телефону марки «Нuawei Y3» та чорного чохла до нього;

даними протоколу огляду місця події від 11 жовтня 2018 року встановлено, що у службовому приміщенні Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 у присутності понятих добровільно видав мобільний телефон марки «Нuawei Y3» та чорного чохла до нього.

Вказані докази суд визнає належними, допустимими та достовірними і такими, що підтверджуються також безпосередньо дослідженими в судовому засіданні процесуальними доказами, а саме:

Витягом, з ЄРДР № 000436 від 11 серпня 2018 року з якого вбачається, що до ЄРДР було внесено відомості щодо вчинення кримінальних правопорушень по ч. 1 ст. 185 КК України;

Протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10 серпня 2018 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 заявив, що 10 серпня 2018 року близько 12 год.40 хв. в м.Бориславі по вул.Тустановецькій біля СШ №5 невідома особа таємно шляхом вільного доступу викрала телефон «Нuawei Y3» з сім картою, який випав з кишені заявника під час їзди на скутері.

Оцінюючи здобуті у справі та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі, зокрема ними встановлюється подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень та інші обставини, які підлягають доказування відповідно до ст. 91 КПК України та становлять предмет доказування. Вказані докази передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. При цьому досліджені докази є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, а їх сукупність та взаємозв`язок є достатнім для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з тим органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 по відношенню до потерпілого ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж). Однак дана кримінально-правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_3 діяння не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що умисел ОСОБА_3 був скерований на таємний характер викрадення чужого майна. Стороною обвинувачення не надано суду достовірних даних про те, що дії обвинуваченого, які носили таємний характер, були викриті, про що знав останній, і з метою утримання викраденого втік з місця події, як і не надано достовірних доказів умислу обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна. Фактично покази потерпілого, протиставляються показам обвинуваченого, інших об`єктивних даних на підтвердження даної обставини, показів свідків, які б підтверджувала висунуте органами досудового розслідування обвинувачення, суду не представлено. Вказані обставини призводять до наявності сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення за ч. 1 ст. 186 КК України.

Такі обставини ставляться під сумнів і протоколом проведення слідчого експерименту від 26 жовтня 2018 року, який проведено з 15.13 до 15.28 год. та відеофіксація відповідної процесуальної дії, в ході проведення якого потерпілий ОСОБА_6 пояснив та показав, за яких обставин вчинявся злочин відносно нього. Слідчий експеримент проведений виключно з показів потерпілого, тому такий доказ не може братися до уваги, оскільки на думку суду не підтверджує достовірність чи недостовірність зафіксованих в ньому даних. Крім цього, враховується й те, що слідчий експеримент проводився восени, а кримінальне правопорушення було вчинено влітку, що не дає можливості встановити важливі обставини, зокрема, чи можливо, щоб потерпілий, враховуючи обмежену видимість вузької доріжки, засадженої з двох сторін листяними деревами, за описаних потерпілим обставин зумів взагалі побачити чи розпізнати особу, яка викрала його мобільний телефон з відстані 80 метрів.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року N 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio proreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

В межах повноважень суду щодо перекваліфікації злочину, окреслених нормою ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно якої зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочини, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 186 КК України (відкрите викрадення чужого майна (грабіж) на ч.1 ст. 185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Змінюючи кримінально-правову кваліфікацію дій обвинуваченого, суд враховує, що чинний КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Грабіж як і крадіжка вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку, оскільки стороною обвинувачення не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_3 усвідомлював, що його таємні дії були помічені потерпілим ОСОБА_6 та продовжував свої дії направлені на протиправне заволодіння чужим майном.

Факт викрадення такого майна та розмір шкоди, спричинений потерпілому, не ставиться під сумнів, оскільки про викрадення та розмір шкоди вказав як сам потерпілий ОСОБА_6 так і безпосередньо обвинувачений ОСОБА_3 , не заперечуючи розмір заподіяної шкоди.

Разом з тим, не заслуговує уваги позиція сторони захисту про те, що привласнений обвинуваченим телефон марки «Нuawei Y3» слід вважати знахідкою.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: воно вибуло з володіння власника; місцезнаходження цього майна власнику не відомо; між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Відповідну постанову по справі № 761/31918/14-к ВС прийняв 18 липня 2019 року.

Проте, встановлені у даному кримінальному провадженні обставини свідчать про можливу обізнаність обвинуваченого ОСОБА_3 про те, хто є власником мобільного телефону марки «Нuawei Y3». Зокрема, показання останнього у суді про те, що він не включав телефон, а відразу поклав до своєї кишені свідчать про те, що він не намагався встановити кому належить даний телефон, у подальшому мобільний телефон був обнулений до заводських параметрів, тобто жодних контактів раніше внесених потерпілим у мобільному телефоні не було, разом з тим у мобільний телефон були внесені світлини обвинуваченого.

Крім цього, судом встановлено розуміння обвинуваченого того, що потерпілий може повернутися за телефоном, і, дійсно, з показів потерпілого у судовому засіданні вбачається, що телефон випав у потерпілого з кишені під час їзди на скутері і відразу потерпілий повернувся до місця знаходження телефону. При цьому, потерпілий, щоб поновити контроль над своїм майном, звернувся цього ж дня до органу поліції, що свідчить про те, що телефон, попри його втрату власником, випав на проїзну частину дороги, перебував у власності потерпілого, проте, реалізувати своє право останній не мав можливості через протиправні дії.

Отже суд вважає доведеною вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 cт. 185 КК України, тобто у таємному викрадення чужого майна (крадіжка), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання суд враховує, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16.10.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Також у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9.06.2005 року) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.02.2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Крім того, загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, відповідно до якої покарання призначається 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд відносить: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання винного, судом не встановлено.

У ч. 2 ст. 4 КК України закріплено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст.185 КК України ( в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_3 крадіжки, тобто станом на 10 серпня 2018 року) таємне викрадення чужого майна (крадіжка) карається штрафом від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, особу винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому одного з альтернативних видів покарань, а саме покарання у виді штрафу. При цьому суд враховує те, що обвинувачений працює, у нього наявні кошти, з яких може бути сплачений штраф, відповідно призначення даного виду покарання буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 20.12.2019 року, який набрав чинності 01.07.2020 року, діяння, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України з 01.07.2020 року віднесено до кримінальних проступків.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до вимог ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Враховуючи те, що з дня вчинення (10 серпня 2018 року) обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України і до дня набрання вироком законної сили минув строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України для кримінальних проступків (три роки), який не зупинявся і не переривався, та з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачений не звертався, відповідно обвинувачений ОСОБА_3 підлягає звільненню від призначеного покарання на підставах, передбачених п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, що узгоджується з позиціями, викладеними в постановах колегії суддів Першої та Третьої судових палат Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справах: №760/18016/15-к від 09.04.2019, №385/939/16-к від 05.02.2020, №137/142/15-к від 11.03.2020.

Цивільний позов не заявлений.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Майно, на яке накладено арешт, відсутнє.

Питання щодо речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 в даному кримінальному провадженні не обиралась.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100,349, 368, 370, 371, 373-376, 394,395 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав Львівської області , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав Львівської області від призначеного покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Речові докази у вказаному кримінальному провадженні: мобільний телефон марки «Нuawei Y3» в чохлі чорного кольору, переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_6 , залишити останньому.

Вирок суду може бути оскаржений до Львівського Апеляційного суду через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 днів з моменту проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1