Справа № 464/5703/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/87/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

03 лютого 2023 року м. Львів

Суддя Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 , вивчивши матеріали апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2022 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

встановив:

оскарженим вироком затверджено угоду про визнання винуватості від 22.11.2022 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000891 від 08 листопада 2022 року між прокурором Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 в присутності захисника ОСОБА_5 , за наявності письмового дозволу потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.06.2022 (5 років позбавлення волі) у виді 1 місяця позбавлення волі та призначено ОСОБА_3 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись із даним вироком, обвинувачений ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали апеляційної скарги, вважаю, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

У відповідності до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Як встановлено, у підготовчому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, беззастережно, у вчиненому щиро розкаявся, вказав, що цілком розуміє, що має право на судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, має право мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України; характер обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Окрім того, зазначив, що погоджується з видом узгодженого покарання, яке до нього буде застосовано в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні угоди про визнання винуватості. Наслідки укладення такої угоди обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснено.

Захисник ОСОБА_5 просив суд першої інстанції затвердити угоду про визнання винуватості від 22.11.2022.

Прокурор в судовому засіданні просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене її сторонами покарання.

Потерпілий ОСОБА_6 в підготовче судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи. Від потерпілого ОСОБА_7 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Під час досудового розслідування між прокурором Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_8 в присутності захисника ОСОБА_5 , за наявності письмового дозволу потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , укладено угоду про визнання винуватості. Відповідно до даної угоди прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, зазначено беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Також сторонами угоди з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, визначено покарання, яке ОСОБА_3 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.71 КК України із приєднанням частково невідбутої частини покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.06.2022 з остаточним призначенням покарання 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Таким чином угода про визнання винуватості судом була затвердження у відповідності до вимог чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У відповідності до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Відтак, в даному випадку не передбачено право на оскарження даного вироку суду, постановленого під час підготовчого судового засідання, обвинуваченим ОСОБА_3 .

Керуючись ч.4 ст. 399 КПК України,

постановив:

відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2022 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою і усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу.

Суддя ОСОБА_2