Справа № 756/2975/22
Номер провадження № 1-в/756/7/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва клопотання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення від призначеного судом покарання:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою АДРЕСА_2 , засудженого вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16.04.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 1 рік на підставі ст. 75 КК України,

УСТАНОВИВ:

1. Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1.1. До Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від призначеного судом покарання.

1.2. Клопотання обґрунтовано тим, що за викликом до Оболонського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області для ознайомлення з порядком здійснення нагляду за особами звільненими від відбування покарання з випробуванням, ОСОБА_3 не з`явився, про причини неявки жодним чином не повідомив, щодо ОСОБА_3 спрямовано обвинувальний акт до суд, який наразі не розглянутий, проте іспитовий строк закінчився ще 15.04.2022, що є підставою для звільнення від призначеного вироком суду покарання.

2. Позиції сторін кримінального провадження.

2.1. У судове засідання засуджений ОСОБА_3 , прокурор та представник персоналу органу пробації не прибули, про день, час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином, але прокурором та представником органу пробації надано заяви про розгляд клопотання в їх відсутність, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 539 КПК України, суд вважає можливим розглянути подання відділу пробації за відсутності осіб, які не прибули в судове засідання.

3. Установлені судом обставин із посиланням на докази, мотивів з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

3.1. Відповідно до ч. 1 ст. 78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.

3.2. У судовому засіданні встановлено, як свідчать надані матеріали особової справи № 191/2021, ОСОБА_3 був засуджений вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16.04.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік на підставі ст. 75 КК України.

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_3 до органу пробації не з`являвся, а з вимоги на судимість вбачається, що 27.05.2021 направлено в суд обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 .

Дослідивши клопотання та додані до нього письмові документи (особову справу № 191/2021 щодо ОСОБА_3 ), суд уважає, що клопотання підлягає задоволенню, навіть попри те, що засуджений за викликами до органу пробації не з`являвся, а також те, що щодо ОСОБА_3 наразі спрямовано обвинувальний акт до суду з наступних підстав.

3.3. З клопотання убачається, що Оболонський районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області з клопотанням про скасування іспитового строку та спрямування засудженого для відбуття призначеного покарання за вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16.04.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі, до суду не звертався.

Отже, з огляду на те, що підстави для скасування випробувального строку та направлення ОСОБА_3 для відбуття призначеного покарання в виді обмеження волі судом не встановлені, ОСОБА_3 слід звільнити від призначеного йому покарання.

Також суд звертає увагу на те, що іспитовий строк є строковим, а діючі положення КК України не передбачають зупинення чи продовження іспитового строку. Отже, із закінченням визначеного вироком суду іспитового строку, такий строк є закінченням, та не дозволяє поза його межами вчиняти дій спрямованих на його скасування. Слід також зазначити, що дискрецією встановлення невиконання обов`язків, як і учинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку, наділений лише суд в межах процедури розгляду подання органу пробації про скасування іспитового строку в межах ще триваючого іспитового строку. А як вже було встановлено в судовому засіданні, органом пробації такі дії не здійснювались.

3.4. Приймаючи таке рішення суд виходив з того, що зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання, згідно з цими статтями кримінального закону, є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведений аналіз вказаних норми закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різ-них проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду в задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового зло-чину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактувати-ся як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року в справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо осо-би, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» тощо.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, - як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на наведене, а також ураховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та винуватість засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду). Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли.

Керуючись статтями 7, 369-372, 376, 395, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо ОСОБА_3 звільнення від призначеного судом покарання - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 від покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, призначеного вироком Вишгородським районним судом Київської області від 16.04.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом 7 днів з дня її оголошення, а особами, які не приймали участь в судовому засіданні, в той же строк та в тому ж порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1