Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/332/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначила, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 17 березня 2023 року. Необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що інший, більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вищевказаним ризикам. Щодо наявність ризику переховування від суду обґрунтовується тим, що обвинувачений має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Таким чином, ОСОБА_3 , розуміючи тяжкість та строки покарання, яке йому може бути призначено, в разі визнання його винним у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення та, очевидно, в разі обрання більш м`якого виду запобіжного заходу, може виїхати до неконтрольованої території Збройними Силами України. Наявність ризику незаконного впливу на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження підстав для призначення судових експертиз. Враховуючи ці обставини, обвинувачений, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати позапроцесуальним шляхом на свідка, експертів та на інших осіб. Наявність ризику продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 відповідає суспільному інтересу, оскільки кримінальне правопорушення створило в очах громадян негативне враження безладдя, безкарності за вчинене особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки, особливо у період дії воєнного стану на території України. Все вищезазначене дає стороні обвинувачення достатньо підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, у подальшому може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні та продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, чи скоїти інше.

В судовому засіданні захисники: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заперечували проти задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування свого заперечення зазначили, що, підстави для задоволення клопотання прокурора відсутні з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. В клопотанні прокурора зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. В істотне порушення вимог ст. 199 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено обставин, що свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися. Ризик переховуванні від суду прокурором у своєму клопотанні обґрунтовується тим, що обвинувачений має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Прокурор зазначає у своєму клопотанні про доведеність факту підтримки їх підзахисним держави-агресора, але не містить посилання на матеріали, щодо способу вчинення ОСОБА_3 вказаних дій та підтверджують такі ствердження прокурора. Сторона обвинувачення виходить лише з того, що ОСОБА_3 неодноразово їздив до Російської Федерації до свого батька, однак факт провідування своїх батьків не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Батько ОСОБА_3 ОСОБА_9 , 1943 року народження, в 2019-2021 роках знаходився на стаціонарному лікуванні за місцем свого мешкання в Російській Федерації. Той факт, що його навідував рідний син та допомагав, ніяким чином не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Відносно невизнання діючої влади взагалі незрозуміло у зв`язку з чим стороною обвинувачення застосовується вказаний термін. Невизнання діючої влади може бути лише у вчиненні будь-яких активних дій: висловлювань, закликів, тощо. Однак, навіть якщо взяти до уваги зазначені в клопотанні прокурора дані з особистого листування ОСОБА_3 в месенджері «Viber», жодного словосполучення відносно незадоволення діючою владою немає. Вказане свідчить про очевидне надання даних, які не відповідають дійсності. Навпроти, ОСОБА_3 є пенсіонером поліції, під час проходження служби проходив перевірки та атестації, які визнавали його придатним до служби та відповідним займаним посадам. Жодних даних про наявність у нього проросійських поглядів в матеріалах особової справи, яка додана стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження немає. Отже, вказане ствердження є хибним та не може свідчити про наявність ризику. Що стосується тяжкості можливого покарання, - як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою. ОСОБА_3 тримається під вартою вже більше одного року. Раніше наявність ризику втечі обґрунтовувалося тими ж обставинами, що й зазначені у клопотанні. Отже, є очевидним, що раніше встановлений слідчим суддею, суддею ризик втечі зменшився зі збігом часу, проведеного ОСОБА_3 під вартою. А за відсутності нових обставин, - гіпотетична наявність ризику втечі вже не може виправдовувати тримання ОСОБА_3 під вартою. Крім того, з урахуванням введення в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 , як громадянин України призовного віку, не має можливості виїхати за межі України. Отже, доводи прокурора про наявність на теперішній час такого ризику, який на думку прокурора не зменшився, є нічим не обґрунтованим припущенням. Ризику незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні також раніше встановлено не було, та у клопотанні не наведено обставин, що свідчать про його виникнення після постановлення попередньої ухвали. Клопотання прокурора не містить посилання на жодні конкретні обставини, які б свідчили на користь того, що ОСОБА_3 вчиняв чи буде вчиняти такі дії. ОСОБА_3 навіть не знайомий зі свідками, тим більш, щодо співробітників поліції, які зазначені як свідки немає вільного доступу, анкетні дані понятих змінені, а експертизу вже проведено, тому впливати на експертів немає навіть гіпотетичної можливості. Крім того, необхідно звернути увагу, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, доступ до відділків поліції суворо обмежений, а тому навіть не існує гіпотетичної можливості у ОСОБА_3 фізично зустрітись зі свідками. Посилання на безпосередність отримання показань від свідків, як підставу для наявності вказаного ризику, при обгрунтувані його наявності в попередній ухвалі суду від 12 жовтня 2022 року про продовження запобіжного заходу, також є припущенням, у зв`язку з тим, що свідки по справі працівники поліції, займають відповідальні посади, не знайомі з ОСОБА_3 , а отже і не мають можливості змінити свої показання, тому що їх показання по суті зводяться до їх необізнаності в можливих протиправних діях невідомої їм особи. Відносно можливості впливу на експерта, з урахуванням вже проведених експертиз, на яких експерти засвідчили своїми підписами свої висновки, також є лише припущеннями. Тим більш, на даній стадії ще не розглядалося питання щодо необхідності їх допиту в судовому засіданні. Тобто наявність цього ризику є суто нічим необгрунтованим припущенням сторони обвинувачення. Ризик продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення обгрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Отже, прокурор знов посилається на нічим не підтвердженим припущенням, на яке вже посилався при визначенні ризику втечі. Виходячи з мотивувальної частини обгрунтованості прокурором ризиків, крім його суб`єктивної думки про наявність проросійських поглядів та не підтримки діючої влади у ОСОБА_3 , які при цьому нічим не підтверджуються, жодних об`єктивних доказів існування ризиків не має. Що ж стосується посилання прокурора в цій частині на невизнання ОСОБА_3 своєї вини та його позицію, - та це є абсолютним правом обвинуваченого захищатись від пред`явленого обвинувачення та не визнавати свою вину, і тільки у прокурора є обов`язок довести винуватість особи. Відносно неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. При призначенні альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави потрібно перевірити реальну можливість для обвинуваченого чи членів його родити, щодо сплати визначеної судом застави. Таким чином, враховуючи всі обставини, а саме наявність у ОСОБА_3 на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружини, і отримання лише пенсії, розмір застави необхідно визначити у мінімальному розмірі, передбаченому діючим законодавством. Крім того, виходячи з того, що ОСОБА_3 є особою призивного віку, а тому не має реальної модливості переховуватися від суду, шляхом виїзду до неконтрольованої території Збройними Силами України, як в своєму клопотанні зазначив прокурор. Перш за все, на виїздах та в`їздах в області знаходяться блок-пости, на яких перевіряють документи, і чим ближче знаходяться блок-пости до активних бойових дій, тим ретельніше проводиться перевірка, а перетин на непідконтрольну територію наприклад пішки взагалі неможливий у зв`язку з проведенням активних бойових дій. Отже, навіть обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати приміщення у певний (нічний) період доби відносно ОСОБА_3 було б цілком достатньо для запобігання ризику втечі. Крім того, вважають, що затримання та обрання запобіжного заходу ОСОБА_3 було незаконним.

Захисник ОСОБА_10 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Пояснив, що прокурор кожного разу подає до суду одне й те ж клопотання, лише змінює дату. Ризики, на які вказує прокурор, засновує лише на припущеннях, які нічим не підтверджені. Вважав за можливе застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. В обгрунтування своїх заперечень зазначила, що своє клопотання прокурор мотивує тим, що існує ризик переховування від суду, незаконно впливати на свідків, експертів, наявність ризику продовжити кримінальне правопорушення. З наведеними оводами обгрунтування ризиків погодитись неможливо. Сторона захисту вважає, що жоден з ризиків, які зазначив прокурор у своєму клопотанні та суд навів в ухвалі, недоведені. Стосовно ризику переховування від суду (ризик втечі), практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можливо законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорсткого засудження є недостатньою для виправлення тримання під вартою. При цьому загроза втечі не впливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Що стосується впливу на свідків, то цей ризик носить абстрактний характер. Прокурором не надано жодної заяви від свідків, або експертів, що обвинуваченим чиниться на них тиск. Тобто ризик впливу на свідків ( анкетні дані щодо яких змінені, до речі) не доведений. Ризик того, що ОСОБА_3 продовжить скоювати кримінальне правопорушення також не вмотивований. Обгрунтування цього ризику тим, що він має проросійські погляди є нічим не вмотивований та не відповідає дійсності. Так, адміністрацією державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» у осіб, які знаходяться у зазначеній установі та яким оголошено про підозру за ст.ст. 110, 111 КК України відбирались письмові згоди на проведення обміну як військовополоненого в порядку ст. 201-1 КПК України. ОСОБА_3 відмовився від написання вказаної заяви, що свідчить про його небажання покидати межі України та спростовує наявність проросійських поглядів. Обгрунтування цього ризику підставами, що ОСОБА_3 не визнає свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, яка розцінюється стороною обвинувачення, як спосіб уникнення кримінальної відповідальності. Не може братись судом до уваги, оскільки, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду обвинувачений користується своїм правом не свідчити проти себе, яке неможливо розглядати, як спосіб уникнення відповідальності. Враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого, відсутність ризиків, якими прокурор обгрунтовує своє клопотання та недоведеність прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти вказаним ризикам, те, що обвинувачений ОСОБА_3 з 27 лютого по теперішній час перебуває під вартою, сторона захисту вважає, що у даному клопотанні необхідно відмовити та обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Обвинувачений ОСОБА_3 раніше не притягувався до кримінальної відповідльності, є пенсіонером МВС, має міцні соціальні зв`язки, має на утримання двох неповнолітніх дітей та дружину, яка не працює, в розшуку не знаходився, має ряд хронічних захворювань. Вказані дані про особу обвинуваченого в повній мірі дають підстави вважати, що при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, ОСОБА_3 сумлінно буде ставитись до своїх обов`язків, буде з`являтись за першою вимогою, не буде виїжджати за межі міста. Просила обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників. Просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 17 березня 2023 року.

Дніпровським апеляційним судом неодноразово переглядались як ухвали слідчих суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на стадії досудового розслідування, так й ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо продовження строку дії запобіжного заходу обраного відносно обвинуваченого за апеляційними скаргами сторони захисту. Під час перегляду вказаних ухвал суду судом апеляційної інстанції було встановлено продовження існування, встановлених слідчими суддями та судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надано їм відповідну правову оцінку.

Відповідно до пункту 9 листа Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» № 1/0/2-22 від 03 березня 2022 року, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд може зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснену ним при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, і не здійснювати надмірного витребування матеріалів у сторін кримінального провадження.

З огляду на це, суд здійснюватиме оцінку обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, у тому числі з урахуванням попередньої оцінки, здійсненої при постановленні ухвал суду про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому, з урахуванням раніше наданих прокурором та стороною захисту відповідних матеріалів.

Вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу в даному судовому засіданні, суд керується відповідними нормами КПК України, що регламентують порядок розгляду клопотання про зміну, скасування, обрання, продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Статтею 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього кодексу (тобто статтями 176-213 КПК).

Частиною 1 статті 176 КПК визначено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною 1 статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також статтею 178 КПК визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

З огляду на вищенаведене, обґрунтованість застосованого раніше запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, або внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його продовження чи пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Продовження, пом`якшення, зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження можуть змінюватись підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути продовжений, скасований або замінений на інший - більш або менш суворий. При цьому підставами зміни запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Такими підставами, наприклад, може бути суттєва зміна обставин, що їх було взято до уваги при обранні запобіжного заходу, а саме - змінилась кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я обвинуваченого, змінився склад його родини чи утриманців, або майновий стан, інші обставини, які мають суттєве значення, однак існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України вбачається, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Окрім цього, слід зазначити, що при розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року № 30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Між тим, суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, на наявність якого прокурор посилається у своєму клопотанні, а також позицію сторони захисту щодо його недоведеності, суд зазначає наступне.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд по правам людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Наявність вказаного ризику грунтується на обвинуваченні ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, що у відповідності до класифікації кримінальних правопорушень, яка визначена в ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким кримінальними правопорушеннями, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК України від трьох до семи років, за ч. 1 ст. 111 КК України від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна. Вказана можлива тяжкість покарання з встановленою поведінкою обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення, на переконання суду, є достатніми мотивами та підставою для обвинуваченого вчинити дії спрямовані на переховування від суду задля уникнення притягнення його до кримінальної відповідальності.

Згідно із позицією Європейського суду по правам людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26 червня 2001 року заява № 33977/96), суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні Європейського суду по правам людини по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25 квітня 2000 року заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні Європейського суду по правам людини по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Варто зазначити, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією Російської Федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого.

Як було встановлено в попередніх судових засіданнях, батько обвинуваченого ОСОБА_3 постійно проживає на території Російської Федерації, а також те, що частина території є окупованою військами країни агресора та є не підконтрольними Україні, а тому у своїй сукупності вказані відомості дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 з великою ймовірністю, бажаючи уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення може здійснити дії щодо виїзду через непідконтрольні території до Російської Федерації.

Окрім цього, на думку суду, вага вказаного ризику не тільки не зменшилась, а навпаки із зміною стадії розгляду кримінального провадження відповідно до визначеного порядку дослідження доказів, а саме дослідження письмових доказів по справі актуалізувалась.

Що стосується наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Ризик незаконного впливу на свідків у певному кримінальному провадженні обумовлюється тим, що відповідно до передбаченої КПК процедури показання свідків отримуються спочатку на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту слідчим чи прокурором, а згодом після направлення обвинувального акту до суду такі показання отримуються та перевіряються на стадії судового розгляду шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили. Тобто ризик впливу на свідків існує аж до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань свідками.

Таким чином, суд приходить до висновку, що продовжує існувати і ризик можливого незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_3 на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні, оскільки на теперішній час, відповідно до визначеного порядку дослідження доказів, суд ще не перейшов до допиту вказаних осіб. До того ж, суд зазначає, що судовий розгляд по справі триває і є необхідність у допиті свідків, можливому подальшому повторному допиті свідків, а також і експертів, у тому числі можливому і одночасному допиті свідків та обвинуваченого.

Слід окремо зазначити, що обвинувачений ОСОБА_3 є пенсіонером МВС, та в минулому був співробітником поліції та є обізнаним про специфіку заходів та методів проведення оперативної діяльності, а також те, що останній має велику кількість знайомих в правоохоронних органах, хоча анкетні дані свідків були змінені, однак вони є діючими співробітниками поліції, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків та експерта, вони можуть надавати неправдиві свідчення або ж відмовитись від їх надання, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, для здійснення тиску на свідків та експерта достатньо того, що особа, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, може вчинити дії, покликані на примушення свідків та експерта до надання неправдивих показань або ж відмову від їх надання.

Також, суд зазначає, що під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, ОСОБА_3 передавав за допомогою програм «Viber» та «WhatsApp» представнику іноземної держави відомості щодо працівників правоохоронних органів, при цьому останній вже тривалий час перебував на пенсії та не мав вільного доступу до вказаних даних, що в свою чергу підтверджує можливість ОСОБА_3 через колишніх співслужбовцівців отримати відповідні відомості щодо дійсних анкетних відомостей свідків.

Що стосується наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом при оцінці наявності вказаного ризику береться до уваги суть пред`явленого обвинуваченому ОСОБА_3 обвинувачення, а саме передача представнику іноземної держави відповідних відомостей щодо працівників правоохоронних оранів, також судом береться до уваги й те, що останній на протязі тривалого часу міг спілкуватися за допомогою програм «Viber» та «WhatsApp» з представником іноземної держави.

Застосування ж до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу з великою ймовірність призведе до можливого продовження вчинення кримінального правопорушення в якому він обвинувачується, або ж можливості вчинення нового кримінального правопорушення, оскільки буде мати необмежений доступ як до мережі інтернет, так і до мобільних додатків.

Таким чином, беручи до уваги пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення, спосіб за допомогою якого останній міг вчиняти кримінальне правопорушення на протязі тривалого часу, суд вважає, що існує велика ймовірність повторного вчинення обвинуваченим дій, які будуть спрямовані на допомогу представникам іноземної держави, а саме держави агресора, задля порушення конституційних меж держави України.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом ризиків, існування яких знаходить своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає доцільним продовження саме такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Факт же переходу суду відповідно до встановленого порядку до стадії дослідження письмових доказів по справі не зменшує встановлені слідчим суддею та судом ризики, а навпаки збільшує вірогідність їх настання внаслідок обізнаності обвинуваченого з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, у тому числі і протоколами допитів свідків з наданими показаннями та наближенням стадії безпосереднього допиту свідків.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд у першу чергу враховує те, що ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що більше трьох років спілкувався з представником іноземної держави та передавав йому відповідні відомості, а тому з великою ймовірністю може вчиняти такі дії в подальшому, враховує, що така оцінка стосується перспективних фактів, тому суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Оцінючи доводи сторони захисту щодо не можливості перетину державного кордону України обвинуваченим ОСОБА_3 , оскільки останній є особою призивного віку, суд наголошує, що вони не беруться до уваги, оскільки не виключають можливості здійснення спроб перетнути кордон незаконно, з огляду на те, що наразі частина державного кордону України не контролюється, а тому такий спосіб не може виключатися, як неможливий.

Водночас, твердження сторони захисту не обґрунтовують нівелювання ризиків, які були встановлені судом та продовжують діяти, а також не наведено існування виключних обставин, які можуть бути підставами для зміни запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Відомості, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема його вік, стан здоров`я, сімейний стан, відсутність фактів попереднього притягнення як до адміністративної, так і до кримінальної відповідальності, неодноразового проходження під час проходження комісій на час несення служби в лавах поліції та відповідність займаній посаді, безумовно приймаються судом до уваги. Разом з тим, зважаючи, що більшість вказаних відомостей вже були враховані слідчим суддею під час продовження застосування запобіжного заходу, на переконання суду, вони не є настільки переконливими та вагомими, щоб дійти до висновку про можливість зміни даного запобіжного заходу.

Посилання сторони захисту на факт того, що обвинувачений ОСОБА_3 за весь час перебування в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» не писав заяв на можливий його обмін на військовополонених, не береться судом до уваги та не може свідчити про відсутність встановлених судом ризиків.

Інші питання, які були вказані захисниками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в своїх запереченнях на клопотання прокурора, судом не розглядаються, оскільки вони не стосуються питання продовження строку дії запобіжного заходу. Окрім цього, суд зазначає, що вказані питання були вже предметом розгляду суду під час розгляду питання щодо можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду, та їм була нада відповідна правова оцінка.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 14 травня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1