Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000890 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Бердичів Житомирської області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.153 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.15 ч.3 ст.152 КК України (в редакції 2001 року), ч.1 ст.156, ч.ч.3, 4 ст.152, ч.ч.3, 4 ст.301 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Оболонським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.153 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.15 ч.3 ст.152 КК України (в редакції 2001 року), ч.1 ст.156, ч.ч.3, 4 ст.152, ч.ч.3, 4 ст.301 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні протягом тривалого часу кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, зокрема, у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства щодо неповнолітньої ОСОБА_8 , закінченому замаху на зґвалтування щодо неї ж, вчиненні розпусних дій сексуального характеру щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зґвалтуванні неповнолітніх ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , малолітніх ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2022 за клопотанням прокурора ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 23.12.2022 без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції змінити та визначити ОСОБА_7 розмір застави в межах, визначених п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, вказує, що ОСОБА_7 1 рік та 11 місяців перебуває під вартою, що суперечить ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями п.п.с п.1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строк або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. І з огляду на презумпцію невинуватості таке поводження з невинуватою особою, яке полягає у триманні під вартою без вироку суду, є недопустимим.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), захисник також зазначає, що національні судові органи повинні розглянути всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з-під варти (рішення у справі Мхітарян проти Російської Федерації). Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у виді позбавлення свободи (рішення у справах Панченко проти Росії, Ілійков проти Болгарії). Ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі Бекчиєв проти Молдови), ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення у справі Сулаоя проти Естонії), зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення у справі Ноймайстер проти Австрії), і серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, адже тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення у справах Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Ілійков проти Болгарії).

Звертає увагу, що ОСОБА_7 під час затримання, проведення обшуків опору не чинив, до суду для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу прибув самостійно, не переховувався від органів досудового розслідування та суду і про те, що знаходився у розшуку, не знав, оскільки не проживав за місцем реєстрації і повістки отримувала його мати, а також не чинив інші дії, з метою запобігання яких застосовуються запобіжні заходи. За час перебування в ДУ Київський слідчий ізолятор її підзахисний характеризується позитивно, стягнень не має, що свідчить про те, що він належним чином виконує покладені на нього обов`язки. До затримання ОСОБА_7 працював, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, також має можливість працевлаштуватись, до кримінальної відповідальності не притягався і не має наміру впливати на потерпілих, докази чого відсутні і є лише припущенням прокурора. За час перебування під вартою у ОСОБА_7 загострились хронічні хвороби, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит.

Зважаючи на викладене, вважає, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим, так як прокурор не довів наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, якими може бути застава або цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора і одночасно відмовляючи в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про визначення ОСОБА_7 розміру застави, суд першої інстанції погодився з тим, що існують ризики, передбачені п.п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, які перевищують позитивні суспільні, професійні характеристики та міцність соціальних зв`язків обвинуваченого і не дозволяють дійти висновку про можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність доказів обґрунтованої підозри. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Що стосується існування ризиків, то ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ у справі Харченко проти України).

Суд першої інстанції врахував, що інкриміновані ОСОБА_7 діяння мали місце впродовж тривалого часу, особистість обвинуваченого як відомої й талановитої людини, який відповідно до висунутого обвинувачення вчинював кримінальні правопорушення під час виконання професійної діяльності, що певною мірою, навпаки, посилює ризики, і що потерпілі та свідки у цьому кримінальному провадженні ще не допитувались.

При цьому слід зважити і на тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, оскільки санкцією ч.4 ст.152 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, використовуючи свою публічність та професійний досвід, може незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії. І позитивна характеристика обвинуваченого в ДУ Київський слідчий ізолятор та виконання ним певних обов`язків, на чому наголошує захисник, є наслідком застосованого до нього запобіжного заходу, який виявився достатнім стримуючим фактором.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення існуванням ризику переховуватися від суду (ризик втечі), а так само тяжкістю покарання.

Врахував суд і наявність у ОСОБА_7 хронічних захворювань та рекомендоване йому лікування, зазначивши в ухвалі, що загальний стан здоров`я обвинуваченого є задовільним та відповідає наявній хронічній патології. Відомості про неможливість надати необхідне лікування відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012, яким передбачено порядок лікування особи, узятої під варту, у разі відсутності можливості надати таку допомогу в медичній частині СІЗО, відсутні.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3