ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/3190/21 Номер провадження 11-кп/814/1399/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 серпня 2020 року за №0001026, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 17 листопада 2022 року, обвинуваченому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харків, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , не судимому.

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року, застосувати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4, 8 ч.5 ст.194 КПК України, та звільнити його з-під варти.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність заявлених ризиків і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити його (обвинуваченого) належну процесуальну поведінку, який є несудимим, має: постійні місця проживання та роботи, на утриманні неповнолітню дитину, на спеціальних обліках у медичних обліках не перебуває, проходив військову службу в Збройних Силах України та бажає здійснювати захист України; в матеріалах справи відсутні докази перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння за пред`явленим обвинуваченням. Водночас обвинувачений посилається на те, що місцевим судом: здійснено судове засідання без участі ОСОБА_7 і його захисника; без згоди обвинуваченого призначено останньому захисника ОСОБА_8 .

Прокурор належним чином повідомлявся про місце, дату, час судового засідання та заявив клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його відсутності, що на підставі ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду провадження.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 19 серпня 2020 року приблизно о 03 годині 10 хвилин у порушення вимог п.п.2.1 «а», 2.9 «а», 12.1 ПДР України, керуючи автомобілем «КІА К5», н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння та без посвідчення водія, в межах 19 км + 100 м автодороги «Харків-Вовчанськ» зі сторони м. Вовчанськ у напрямку м. Харків не впорався з керуванням, утратив контроль над транспортним засобом, допустив його виїзд за межі правого узбіччя, де сталося перекидання автомобіля з послідуючим наїздом на дерево, в результаті чого пасажиру ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_7 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_7 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватим від 3 до 8 років позбавлення волі.

Обвинувачений після повідомлення йому про підозру переховувався від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим оголошувався в розшук та встановлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини в їх сукупності свідчать про відсутність у ОСОБА_7 , який неодружений, таких соціальних зв`язків, що могли би слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки, якої він попередньо не дотримувався.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що обвинувачений не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, однак дані відомості не спростовують висновки суду першої інстанції про неможливість запобігти наведеним вище ризикам у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не змінились і не зменшились, обставини інкримінованого обвинуваченому тяжкого злочину, пов`язаного з керуванням джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до невідворотних наслідків у вигляді смерті людини та має високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, зокрема й домашнього арешту, як просить апелянт.

Доводи апеляційної скарги, які пов`язані з необхідністю здійснення оцінки доказів для вирішення питання про визнання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, винною чи невинною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а також конкретих обставин цього кримінального правопорушення, виходять за межі процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Що стосується тверджень обвинуваченого про розгляд судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу без участі сторони захисту, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За змістом п.7 роз`яснень Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 03 березня 2022 року №1/0/2-22, ураховуючи об`єктивні обставини, як виняток, допускається розгляд клопотань щодо запобіжних заходів без участі обвинуваченого, з належною мотивацією такої процедури розгляду.

На підставі Указу Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, який продовжено на даний час.

Місцевий суд установив, що обвинувачений ОСОБА_7 на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою утримувався в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» і згідно з довідкою цією установи попереднього ув`язнення було неможливим забезпечення участі обвинуваченого в судовому засіданні в режимі відеоконференції (через відсутність інтернет зв`язку з даною установою попереднього ув`язнення), а також і шляхом етапування та доставки до приміщення суду в силу воєнного стану в Україні (а.п.23).

Ураховуючи зазначені вище виняткові обставини та обмеженість попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою строком її дії, а також те, що розгляд питання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в першій судовій інстанції здійснювався за участі захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , який обстоював позицію сторони захисту, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з наведених обвинуваченим аргументів.

У свою чергу, призначення ОСОБА_7 захисника місцевим судом було здійснено у зв`язку з неможливістю участі самостійно залученого обвинуваченим захисника під час розгляду клопотання прокурора та з метою дотримання права на захист ОСОБА_7 (а.п.15-17).

Посилання на те, що обвинувачений виявив бажання захищати Україну, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, є неспроможними, так як матеріали провадження не містять та стороною захисту не наведено даних, які би підтверджували придатність ОСОБА_7 до несення військової служби в умовах воєнного стану. Будь-яких відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації обвинуваченого немає. При цьому, наведені вище такі, що не зменшились ризики, передбачені п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, в сукупності із суспільною небезпекою інкримінованих ОСОБА_7 дій і даних про його особу, виключають можливість скасування чи зміни обвинуваченому запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Окрім того, відсутність у матеріалах провадження інформації про вручення стороні захисту копії клопотання про продовження запобіжного заходу, не утворює достатню підставу для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки приписами ч.3 ст.331 КПК України встановлено обов`язок суду під час судового провадження розглянути питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою незалежно від наявності клопотань до спливу продовженого строку. Ця норма є імперативною.

Також, положеннями ч.5 ст.199 КПК України передбачено, що підставою для відмови у продовженні строку тримання під вартою, є недоведення прокурором того, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Зазначена ж у доводах обставина також не є передбаченою ч.1, ч. 2 ст. 194, ч. 5 ст.199 КПК України підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

При цьому, мотиви апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновок суду першої інстанції щодо необхідності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідність продовження якого перевірено судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Водночас слід зазначити, що провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року, за якою обвинуваченому продовжено запобіжний захід до 17 листопада 2022 року, розподілено колегії суддів Полтавського апеляційного суду 27 грудня 2022 року. Таким чином, на час розподілу матеріалів провадження та відповідно їх розгляду апеляційним судом оскаржувана ухвала з огляду на обмеженість строку дії запобіжного заходу втратила свою актуальність у розумінні положень Глави 18 КПК України з незалежних від колегії суддів причин.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4