УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2021 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0004515 від 21.11.2021 за ч. 1 ст. 286 КК України про арешт майна,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004515 від 21.11.2021 за ч. 1 ст. 286 КК України.

На обґрунтування клопотання зазначено, що 20.11.2021, приблизно о 22 годині 55 хвилин, у м. Києві на перехресті вулиць Ю. Іллєнка та Дорогожицької відбулось зіткнення автомобіля «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 . У результаті ДТП пасажир автомобіля «Хюндай» ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до медичного закладу.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль «Шкода» належить гр. ОСОБА_7 .

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , автомобіль «Хюндай» належить гр. ОСОБА_8 .

Після огляду місця події та фіксування всіх обставин ДТП вказані транспортні засоби передані на відповідальне зберігання володільцям.

Постановою прокурора від 21.11.2021 автомобілі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

У зв`язку з викладеним прокурор просив накласти арешт на вказані автомобілі з метою забезпечення їх збереження.

У судове засідання прокурор не з`явився, у клопотанні зазначив, що не заперечує про розгляд справи у його відсутність.

Власники чи їх представники також у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили.

У зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, у відповідності до ч. 4 ст. 107 КПК фіксація за допомогою технічних засобів кримінального провадження у суді не здійснювалась.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.

Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведене гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню учасниками кримінального провадження зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності та збалансованості їх прав.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора покладається відповідний обов`язок.

Так, у клопотанні прокурор зазначає, що в ході проведення досудового розслідування може виникнути необхідність у призначенні експертиз для проведення яких необхідно надати експертам зазначені транспортні засоби.

Отже, слідчий просить накласти арешт з метою забезпечення збереження автомобілів.

У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою збереження речових доказів.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.

Водночас, відповідно змісту клопотання, проведення експертизи у кримінальному провадженні з автомобілем «Шкода» та автомобілем «Хюндай» прокурор визнає як дію, яка може бути ініційована органом досудового розслідування у майбутньому, що в силу ст. 170 КПК ставить під сумнів мету звернення прокурора з цим клопотанням до слідчого судді.

Таким чином, з огляду на відсутність інших вагомих доводів, які б свідчили про необхідність застосування заходу забезпечення провадження, накладення арешту на автомобілі суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

З наведеного витікає, що прокурором не наведені правові підстави застосування ініційованого ним заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на автомобіль «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні № 0004515 від 21.11.2021, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1