Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

07 червня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0004886 від 09.08.2019 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
До набрання вироком законної сили продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою по 09.05.2022 року (відповідно до ухвали суду першої інстанції від 28.03.2022 року; ухвалою Рівненського апеляційного суду від 21.04.2022 року продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 19.06.2022 року).
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 12.01.2022 з моменту затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зарахуваши вказаний строк у строк відбуття покарання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 314 грн. 02 коп.
За вироком суду ОСОБА_6 , 09.08.2019, приблизно о 00 год 20 хв., перебуваючи в під`їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, із застосуванням фізичного насилля, яке полягало у поваленні потерпілої на підлогу та нанесення одного удару правою ногою в обличчя (лоб), шляхом ривка, відкрито викрав з руки ОСОБА_8 , належний останній мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 7" вартістю 3820 грн 40 коп, після чого покинув місце події, чим завдав потерпілій майнової шкоди у вищевказаному розмірі.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (не застосовано ч.1 ст. 75 КК України).
Вказує, що ОСОБА_6 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся, визнав вину, активно сприяв розслідуванню кримінального правопорушення, що залишено без належної оцінки суду і на думку захисника свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства з застосуванням відносно останнього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Просить змінити вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2022 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України, застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, в апеляційній скарзі не оскаржується.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема не застосування відносно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, то, на думку колегії суддів, вони не знайшли свого підтвердження, виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання, яке є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Враховуючи те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України), то, на переконання колегії суддів, обраний судом першої інстанції вид та міра покарання у виді позбавлення волі, є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
У даному кримінальному провадженні, як видно з матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Так, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання судом першої інстанції були враховані усі обставини справи, взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 відноситься до тяжких кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який вину визнав повністю, раніше неодноразово був судимий за злочини проти власності та проти життя і здоров`я особи, належних висновків для себе не зробив, та продовжив злочинну діяльність, постійного місця проживання не має, офіційно не був працевлаштований, страждає тяжкими захворюваннями, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується з позитивної сторони. Судом враховано обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого судом не встановлено.
За наведеного, враховуючи характер, ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини та тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, попередні судимості, міри покарання, застосовані судом, що не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого і не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення останньому покарання у межах санкції статті за інкримінований злочин у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі з відбуванням в умовах ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Відтак доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними, оскільки спростовуються врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв при призначенні покарання, зокрема, і даних про особу обвинуваченого, на які покликається сторона захисту в апеляційній скарзі, які не є безумовною підставою в даному випадку для звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що правових підстав для застосування положень ст.ст. 69 та 75 КК України відносно ОСОБА_6 не вбачається.

Істотних порушень норм кримінального і кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на викладене, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його зміни не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ? без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3