Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0002158 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2022 року щодо ОСОБА_10 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гораймівка Маневицького району Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючий, одружений, має на утриманні 4 малолітніх дітей, раніше не судимий:
засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбуття основного покарання з випробовуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Покладено на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Провадження за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди закрито.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 в користь потерпілого ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.
ОСОБА_10 визнаний винний та засуджений за те, що він 03.09.2021 близько 12.50 год., в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджаючи з другорядної дороги та здійснюючи маневр повороту ліворуч на головну дорогу вул. Центральну в селі Боратин Луцького району, всупереч вимогам п.п.2.3 б), д) Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил) не уважно стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, всупереч вимогам п.п.12.3 та 16.11 Правил не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, проявив безпечність та неуважність, проігнорувавши положення правил дорожнього руху, не надав перевагу в русі транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого передчасно виїхав на головну дорогу вулиці Центральної с.Боратин та здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по вул.Центральній с.Боратин в напрямку м.Луцьк, після чого автомобіль «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_2 , відкинуло на зустрічну смугу руху, де він зіткнувся з вантажним автомобілем «Volvo FH 12.380», д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «KOGEL SCNO 24», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_13 , який розташовувався на зустрічній смузі.
Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху водій ОСОБА_10 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив водію та пасажиру автомобіля «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_2 , тілесні ушкодження, а саме: водію ОСОБА_12 у вигляді закритої хребетно-спінальної травми з переломом дужок та нижнього суглобового відростка 6-го шийного хребця, зміщенням його до переду на 4 мм; масивної підшкірної гематоми чола, гематоми навколо обох очей, що згідно висновку судово-медичної експертизи №697 від 20.09.2021, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; пасажиру ОСОБА_7 у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому основи черепа з забоєм головного мозку та епідуральними геморагічними нашаруваннями, закритого перелому верхньої щелепи справа та крила носа справа з гематосинуситом, рани на лобній ділянці голови справа, закритого перелому 12 грудного хребця без пошкодження спинного мозку, садна на передній поверхні грудної клітки, закритого багатовідламкового внутрішньо-суглобового перелому проксимального метаепіфізу ліктьової кістки зі значним зміщенням відламків та утворенням м`якотканинних гематом, закритого краєвого відламкового перелому головки променевої кістки зі значним зміщенням відламків, що згідно висновку судово-медичної експертизи №804 від 25.10.2021 за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Таким чином, у прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення водієм ОСОБА_10 , Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: п.п. п.2.3 б), д), 12.3 та 16.11.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного основного та додаткового покарання, а також в частині вирішення цивільного позову необґрунтованим. Посилається на те, що призначаючи покарання ОСОБА_10 суд не повній мірі врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Вказує на те, що ОСОБА_10 вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілим, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності притягується вперше, одружений, має на утриманні четверо малолітніх дітей, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно. Також зазначає, що обвинувачений після скоєного злочину вжив всіх можливих заходів для надання первинної медичної допомоги потерпілому ОСОБА_7 . Вказує, що призначаючи ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, судом не враховано тієї обставини, що транспортний засіб використовується обвинуваченим з метою забезпечення потреб його великої сім`ї. Крім того, доказів, що позивач зазнав моральної шкоди у такому розмірі, матеріали справи не містять. Просить вирок суду в частині призначеного покарання та розміру стягнутої моральної шкоди змінити. Призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбуття основного покарання з встановленням іспитового строку, тривалістю один рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. Стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.
В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання, а також в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди незаконним. Посилається на те, що внаслідок ДТП він отримав тяжкі травми, і до цього часу змушений постійно лікуватись, проходити обстеження, обслуговувати себе без сторонньої допомоги не може, чим завдає незручності для своїх рідних. Вказує на те, що суму моральної шкоди неможливо оцінити в повному обсязі, оскільки важко оцінити душевну біль та фізичні страждання, нервове потрясіння та душевний неспокій, а тому стягнута судом сума моральної шкоди є недостатньою. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання 4 роки позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки та стягнути з обвинуваченого в його користь 350 000 гривень моральної шкоди.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу сторони захисту підтримали частково, просили змінити вирок суду лише в частині призначеного покарання та заперечили апеляційну скаргу потерпілого, потерпілого ОСОБА_7 та його представника, які апеляційну скаргу потерпілого підтримували частково, при цьому заперечували апеляційну скаргу захисника, просили скасувати вирок суду в лише частині призначеного покарання і призначити ОСОБА_10 більш суворе покарання, прокурора, яка апеляційні скарги заперечила і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів потерпілого ОСОБА_7 з приводу невідповідності призначеного ОСОБА_10 судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Одночасно не заслуговують на увагу доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, щодо пом`якшення призначеного покарання та зменшення іспитового строку з врахуванням такого.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Звільняючи ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, як про особу, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, позицію потерпілого ОСОБА_12 , який просив призначити обвинуваченому мінімальне покарання, а також той факт, що обвинувачений добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілим, що підтверджується відповідними розписками.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд обґрунтовано визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих матеріальних збитків.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 , судом не встановлено.

Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, які його обтяжують, з урахуванням даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_10 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого давала місцевому суду обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_10 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що даний злочин вчинено ОСОБА_10 з необережності.
Також під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що після постановлення вироку ОСОБА_10 відшкодував потерпілому ОСОБА_7 завдану шкоду в сумі 202 000 гривень, що стверджується відповідною розпискою потерпілого від 11 жовтня 2022 року.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілого у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилаються потерпілий та захисник обвинуваченого у своїх апеляційних скаргах, суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке наближене до мінімального, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким чи надто суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
З урахуванням обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутності обставин, які обтяжують покарання, позитивних даних про особу ОСОБА_10 , який до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, його поведінку після вчинення необережного злочину, щире каяття та повне визнання своєї вини, а також повне відшкодування потерпілому ОСОБА_7 завданої шкоди, і як наслідок відсутність будь-яких претензій майнового характеру як з боку ОСОБА_7 , так і з боку ОСОБА_12 , місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах двохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом з урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне призначення ОСОБА_10 додаткового покарання не заслуговують на увагу з таких підстав.
Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення про призначення обвинуваченому додаткового у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
Так, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком до 3 років.

В кожному конкретному випадку судом можуть бути враховані індивідуальні особливості вчиненого діяння, тривалість протиправної поведінки та її наслідків, а також позиція потерпілого про призначення покарання.

З огляду на характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких двоє потерпілих отримали тяжкі тілесні ушкодження, обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, відсутність даних про те, що право керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу ОСОБА_10 , апеляційний суд вважає, що наведені обставини в їх сукупності є достатніми підставами для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З огляду на викладене доводи потерпілого та сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання обвинуваченому та про невідповідність його призначення ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є також необґрунтованими.
З урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що всупереч доводам апеляційних скарг, мета покарання, передбачена ч.2 ст.50 цього Кодексу, а саме виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_10 від суспільства, а тому погоджується з прийнятим рішенням про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.
Отже, призначене ОСОБА_10 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і не є надто м`яким, а також надто суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Оскільки до початку апеляційного розгляду сторона захисту та потерпілий ОСОБА_7 зі своїм представником не підтримали свої апеляційні скарги в частині вирішення цивільного позову, так як ОСОБА_10 було відшкодовано ОСОБА_7 202000 гривень завданої шкоди, тому апеляційним судом вирок суду в частині вирішення цивільного позову не перевіряється відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування або зміни вироку суду з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2022 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: