Дата документу 09.03.2022 Справа № 311/848/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 311/848/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/802/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська УПВ № 11»,

розглянула 9 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, мотивуючи тим, що ризики, встановлені при обранні запобіжного заходу не зникли та зменшились. Враховуючи особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину та невідворотність покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років, того факту, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, неповнолітніх та малолітніх дітей на утриманні не має, вважає наявність ризиків щодо переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, наявність ризиків незаконного впливу на малолітню потерпілу ОСОБА_9 , перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та можливістю вчинення іншого кримінального правопорушення.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 13 березня 2022 року включно. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, ризик переховування ОСОБА_7 від суду відсутній, оскільки не має доказів, а містяться лише абстракті посилання суду. Крім того зазначає, що в ухвалі суду в порушення вимог ст. 196 КПК України відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст. 177 КПК України. Вказує, що ОСОБА_7 ухилятися від суду не бажає, закордонних паспортів не має та останній запевнив, що не порушуватиме умов цілодобового домашнього арешту. Сторона захисту звертає увагу на позитивні відомості щодо особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має сталі соціальні зв`язки, за місцем реєстрації характеризується позитивно. Просить скасувати ухвалу суду та постанови нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В судове засідання апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про час і дату судового засідання не з`явився, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності захисника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст.177 КПК України,не зменшилися, а тому виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання, зокрема, щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, суспільно-корисною працею не займався, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Наведене у сукупності із тяжкістю можливого покарання за інкримінований злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років у разі визнання останнього винним, вказує на обґрунтованість на даний час продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу такого як домашній арешту чи особисте зобов`язання.

Відсутність постійного джерела доходів та суворість очікуваного покарання у рамках висунутого обвинувачення, зокрема за правовою кваліфікацією вчинення дій сексуального характеру щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди у своїй сукупності, підвищує ризик переховування обвинуваченого і вказує на неможливість зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на менш суворий.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшов своє підтвердження, оскільки на теперішній час судове слідство триває, судом не допитані законний представник потерпілої, свідки та експерти, тобто обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих, свідків та експертів з метою зміни останніми показів, які були надані на стадії досудового розслідування.

Крім цього, при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційний суд вважає, що необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

Твердження сторони захисту про те, що в клопотанні прокурора не вказано підстав, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, є безпідставним, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України.

Крім того, колегія суддів констатує, що ухвалою слідчого судді від 9 березня 2021 р. відносно ОСОБА_7 застосовано альтернативний запобіжний захід у виді застави, що буде діяти у разі внесення визначеного розміру, який не можна вважати непомірним, оскільки саме такий розмір застави, з огляду на тяжкість висунутого обвинувачення та репутацію обвинуваченого через негативні дані стосовно його особистості, достатньою мірою гарантуватиме виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Посилання апелянта щодо позитивних відомостей стосовно особи обвинуваченого у вигляді відсутності судимостей, наявності сталих соціальних зв`язків та позитивної характеристики з місця реєстрації не здатні спростувати висновок місцевого суду, оскільки не були запобіжним чинником для протиправної поведінки ОСОБА_7 стосовно обставин висунутого обвинувачення.

Крім того, матеріали провадження не містять вагомих та переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду не встановлені.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.
За таких обставин, відповідно до вимог ст. 407 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні об`єктивно врахував обставини справи, дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 13 березня 2022 р. включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4