Справа № 497/646/22
Провадження № 1-кс/497/239/22
УХВАЛА
13.04.2022 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника розпорядника майна - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судового засідання, в м. Болград, клопотання прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000041 від 07.04.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
07.04.2022 року прокурор Болградської окружної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000041 від 07.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

З клопотання вбачається, що сектором дізнання Болградського РВП здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0000041, відомості щодо якого 07.04.2022 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 358 КК України.

Нагляд за додержанням законності під час досудового розслідування, у вигляді процесуального керівництва здійснюється Болградською окружною прокуратурою.

Досудовим розслідування встановлено, що 07.04.2022 року до Болградського РВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що 06.04.2022 року в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Нові Трояни» на виїзді з України ОСОБА_5 та Velchev Tommy надали паспорти Республіки Словенія, посвідчення водіїв Республіки Словенія та ID картки Республіки Словенія, що містять ознаки повної підробки.

В ході проведеного в період часу з 23.55 годині 06.04.2022 року по 01.05 години 07.04.2022 року огляду місця події виявлено та вилучено:

- паспорт Республіки Словенія РВ1293025 на ім`я ОСОБА_6 ;

- паспорт Республіка Словенія РВ1293026 на ім`я ОСОБА_5 ;

- посвідчення водія Республіки Словенія на ім`я ОСОБА_6 ;

- посвідчення водія Республіки Словенія на ім`я ОСОБА_5 ;

- ID картки Республіки Словенія № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 ;

- ID картки Республіки Словенія № 005749182 на ім`я ОСОБА_5 .

Всі вище перелічені документи поміщено до поліетиленового сейф-пакету Національної поліції України INZ2055784 та опечатано.

За вказаним фактом 07.04.2022 року сектором дізнання Болградського РВП розпочато кримінальне провадження за № 0000041, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

У зв`язку з викладеним, та тим що на думку органу дізнання вказані оригінали документів, є предметом вказаного кримінального правопорушення, в порядку ст. 98 КПК України, вилучені документи визнано речовими доказами по кримінальному провадженню №0000041.

На даний час, орган досудового розслідування вважає за доцільним дослідити вказану документацію найбільш детально, з залученням відповідних експертиз.

На підставі наведеного орган досудового розслідування вважає за доцільним накласти арешт, на вищенаведені документи, тому прокурор звертається з цім клопотанням.

Прокурор Болградської окружної прокуратури ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, також зазначив, що ним було направлено запит Посольству Республіки Словенія в Києві, та було отримано інформацію що .Savenko Viktor та ОСОБА_6 не є громадянами Республіки Словенія, вилучені паспорти громадян Республіки Словенія із зазначеними серійними номерами існують у відповідних державних реєстрах, однак вони були видані на ім`я інших осіб, тому необхідний час для проведення відповідних експертиз для виявлення підробки, саме з цією метою необхідно накласти арешт на вилучені документи.

Представник власника вилучених документів, а саме ОСОБА_7 - ОСОБА_4 , який здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії ВН №1135724, від 07.04.2022 року та угоди про надання правової допомоги від 07.04.2022 року укладеної з ОСОБА_7 , в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання, посилаючись на безпідставність застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, а також накладення арешту на документи позбавить осіб навіть на пересування по території України.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, їм було відомо, що у суді знаходиться клопотання про арешт належних їм документів, але ніяким чином не цікавилися рухом розгляду справи, пояснень з приводу зазначеного в клопотанні не надали.

Слідчий суддя перевіривши наданні матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, дійшов висновку що клопотання не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Звертаючись із зазначеним клопотанням до суду, прокурор просить накласти арешт на паспорти Республіки Словенія, посвідчення водія Республіки Словенія та ID картки Республіки Словенія, які належать певним особам, при цьому працівникам прикордонної служби були пред`явлені тільки паспорти, інші документи були вилучені під час адміністративного затримання. Також відповідь з Посольства Республіки Словенія в Україні на запит прокурора надійшла тільки щодо паспортів.

В судовому засіданні встановлено, що сектором дізнання Болградського РВП ГУНП в Одеській області, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000041 від 07.04.2022 року з попередньою правовою кваліфікацією ч.4 ст.358 КК України, використання завідомо підробленого документа.

Судом було встановлено, що особи використовували тільки закордонні паспорти Республіки Словенія, пред`являючи їх на паспортний контроль.

У справі Бакланов проти Росії (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії, п.38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачена правова підстава для арешту майна, можливість використання майна, як належного та допустимого доказу у кримінальному провадженні, а також під час розгляду клопотання про арешт майна необхідно враховувати розумність та співрозмірність обмеження права користування документом. Вирішення питання про тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом передбачено ст. 152 КПК.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що прокурором, як ініціатором клопотання частково доведено відповідними та належними доказами необхідність накладення арешту, а саме на паспорти, в той час як інші документи особи не використовували та не пред`являли їх посадовим особам, а також щодо них не надходило інформації щодо їх підробки.

Крім того, ЄСПЛ, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу доКонвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Оцінивши обставини зазначені в клопотанні, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора обгрутновано частково, тому підлягає частковому задоволенню.

Також суд звертає увагу прокурора на те, що відповідно до ч.3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або частковому задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна, тому документи на які судом не було накладено арешт підлягають негайному поверненню особам у яких вони були вилучені.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 170-173,395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на тимчасово вилучене майно по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000041 від 07.04.2022 року, що було вилучено в період часу з 23.55 годині 06.04.2022 року по 01.05 годині 07.04.2022 року у Savenko Viktor та Velchev Tommy під час огляду місця події в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Нові Трояни", а саме на:

- паспорт Республіки Словенія РВ1293025 на ім`я ОСОБА_6 ;

- паспорт Республіки Словенія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 ;

позбавивши їх права відчуження, розпорядження та/або користування ними.

Паспорти долучити до матеріалів кримінального провадження №0000041 від 07.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України, та відповідальним за його належне зберігання визначити прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 14.04.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1