Номер провадження: 11-сс/813/794/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

особи, що звернулася із заявою

про взяття під особисту поруку ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2022 року про продовження підозрюваному ОСОБА_10 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000104 від 17 травня 2022 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2022 року було задоволено клопотання слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Миколаїв) ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 26 липня 2022 року включно в межах строку досудового розслідування.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 198 480 гривень та у разі внесення застави на підозрюваного покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, він одружений, має на утриманні дітей та мати похилого віку. Крім того, підозрюваний має постійне місце реєстрації, де проживає разом зі своєю родиною. Раніше ОСОБА_10 ніколи не притягався до кримінальної відповідальності.

Захисник вважає, що за наявності вищевказаних обставин у даному кримінальному провадженні відсутній ризик того, що підозрюваний може здійснювати спроби переховуватись від органу досудового розслідування.

Крім того, ОСОБА_10 за своїм військовим званням відноситься до сержантського складу та перебуває на посаді санітарного інструктора медичного пункту. Беручи до уваги посаду та повноваження ОСОБА_10 він не має можливості здійснювати будь-який вплив на свідків у даному кримінальному провадженні.

Більш того ОСОБА_10 не має на меті перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

До початку апеляційного розгляду до апеляційного суду надійшло клопотання громадянки ОСОБА_9 , яка є депутатом VIII скликання ОТГ смт. Великодолинське, Одеського району, Одеської області про взяття підозрюваного ОСОБА_10 на особисту поруку.

ОСОБА_9 зазначила, що їй відомо у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється ОСОБА_10 і вона зобов`язується забезпечувати явку підозрюваного до органу дізнання, судового засідання та суду.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. При цьому підтримали клопотання про взяття підозрюваного на поруки.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про взяття на поруки, просила залишити оскаржену ухвалу слідчого без змін.

ОСОБА_9 , підтримала своє клопотання про взяття на особисту поруку підозрюваного ОСОБА_10 .

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, а саме непокорі, тобто відкритій відмові виконувати наказ начальника, вчинений групою осіб в умовах воєнного стану, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

01 червня 2022 року ухвалою судді слідчого Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 26 липня 2022 року.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколами допитів свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , копіями відповідних наказів та іншими матеріалами кримінального провадження №0000104 в їх сукупності.
Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_10 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, в рішенні у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду підтверджується також суспільно-небезпечним характером кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_10 , оскільки підозрюваний відмовився виконувати наказ командира під час ведення бойових дій на території України під час дії воєнного стану.

Аналізуючи характер та обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_10 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останній може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_10 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про недоведеність заявленого у клопотанні слідчого ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки під час апеляційного розгляду прокурор не обґрунтував те, яким чином підозрюваний зможе перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про формальність посилання сторони обвинувачення на існування такого ризику та про його фактичну відсутність.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_10 раніше не судимий, одружений, має дітей, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

При цьому, стороною захисту не було надано жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо наявності на утриманні ОСОБА_10 його матері та дітей, які апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на ті обставини, що матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_10 до призиву на військову службу був працевлаштований.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_10 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Крім того, згідно доданих стороною захисту медичних документів, зокрема медичної довідки від 08.06.2022 року, виданої Одеською міською медичною частиною №21 відносно стану здоров`я ОСОБА_10 , убачається, що його стан здоров`я задовільний та він знаходиться під наглядом лікарів.

В свою чергу апеляційний суд зазначає про те, що сторона захисту не додала до апеляційної скарги доказів того, що допомога, яку потребує ОСОБА_10 в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою. Також не надано доказів незадовільного стану здоров`я підозрюваного, який на теперішній час унеможливлює його перебування під вартою.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження підозрюваному ОСОБА_10 строку тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням положень абзацу п.2) ч.5 ст.182 КПК України, особи підозрюваного, обставин злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_10 , обґрунтовано визначив заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 198 480 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_10 .

Розглядаючи клопотання громадянки ОСОБА_9 , яка є депутатом VIII скликання ОТГ смт. Великодолинське Одеського району Одеської області про взяття підозрюваного ОСОБА_10 на особисту поруку, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Частина 2 ст.180 КПК передбачає, що кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється в тому, що в умовах російського військового вторгнення в Україну та ведення Російською Федерацією війни проти України забороненими міжнародним законодавством способами та засобами, будучи військовослужбовцем, проявив непокору заступнику командира, а саме відкрито відмовився виконувати наказ начальника в умовах воєнного стану.

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_1 , до якої був направлений ОСОБА_10 для проходження військової служби убачається, що він своєю поведінкою підриває військову дисципліну серед інших військовослужбовців. Разом з тим, невиконання ОСОБА_10 наказу послабило оборонну позицію та поставило під загрозу життя особового складу підрозділів, які виконують бойове завдання на першій лінії по обороні територіальної цілісності України. При цьому через ведення бойових дій поведінка ОСОБА_10 призвела до відсутності можливості у командування військової частини забезпечити процесуальну поведінку інших військовослужбовців.

В свою чергу апеляційний суд дійшов висновку про те, що громадянка ОСОБА_9 , яка має статус депутата VIII скликання ОТГ смт.Великодолинське, Одеського району, Одеської області, не є особою, яка відповідає критеріям, визначеним ч.1,2 ст.180 КПК України, а тому на переконання апеляційного суду, особиста порука не буде ефективним запобіжним заходом для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_10 та виконання ним обов`язків, передбачених статтею 194 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_9 про взяття на поруки підозрюваного ОСОБА_10 .

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 01 червня 2022 року, якою ОСОБА_10 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 26 липня 2022 року включно в межах строку досудового розслідування із визначенням застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 198 480 гривень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3