постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
15 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 607/17357/21
провадження № 51-1190км22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0001409 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дарахів Теребовлянського району Тернопільської області та жителя м. Тернополя,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у погрозі вбивством та засуджено за ч. 1 ст. 129 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

Вирішено питання про долю речових доказів і стягнення процесуальних витрат.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_7 08 вересня 2021 року приблизно о 02:30 поблизу будинку №1 на вул. Чорновола у м. Тернополі наблизився до раніше незнайомої йому ОСОБА_8 , яка зробила йому зауваження за непристойну поведінку, та з метою залякування, маючи умисел викликати у неї побоювання за своє життя, дістав з лівої внутрішньої кишені куртки короткоствольний вогнепальний пістолет «ПМ-РФ» калібру 9 мм і, висловлюючи їй словесно погрозу, направив його в бік останньої, що вона сприйняла як реальну загрозу для свого життя.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою засудженого Тернопільський апеляційний суд 16 лютого 2022 року залишив це рішення без зміни та виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на докази протокол огляду місця події від 08 вересня 2021 року, висновок експерта від 23 вересня 2021 року № СЕ-19/120-21/9419-БЛ, а також обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вказані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд при ухваленні вироку не навів належних і достатніх мотивів на доведеність свого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.
На думку захисника, апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу сторони захисту, не дав належної правової оцінки доводам скарги щодо відсутності підстав для відкриття кримінального провадження, оскільки заява потерпілої ОСОБА_8 про злочин від 08 вересня 2021 року є неналежним та недопустимим доказом, відсутності у справі документів, які б підтверджували повноваження прокурорів та дізнавачів уповноважених на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, наявності підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п. 10 ч.1 ст. 284 КК у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру та суворості покарання, призначеного засудженому.
З огляду на зазначене захисник вважає, що постановлені у справі вирок районного суду та ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК і є незаконними.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила залишити оскаржувані рішення без зміни.
Захисник подав клопотання про розгляд провадження без його участі та участі засудженого.
Мотиви Суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог та доводів касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі захисниквказує на те, що суд поклав в основу вироку не належні та недопустимі докази. Проте оскаржувані рішення свідчать, що свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, місцевий суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.

Незгода захисника з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На вирок місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргув якій посилався на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно перевірив усі аргументи і доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, які за змістом є аналогічними тим, що наведені в касаційній скарзі захисника та вмотивовано відмовив у задоволенні скарги, навівши у своєму рішенні відповідні мотиви і підстави для прийняття такого рішення.
Наведені в касаційній скарзі захисника доводи про те, що кримінальне провадження підлягає закриттю, оскільки заява потерпілої ОСОБА_9 про вчинення щодо неї злочину засудженим не була зареєстрована у встановленому порядку, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав ці доводи безпідставними.
Зокрема, апеляційний суд, мотивуючи в ухвалі свій висновок у цій частині послався на практику Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к дійшла висновку про те, що кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас, захист прав і свобод людини, як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене, навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремий процесуальний документ, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування такої особи за злочин приватного обвинувачення.
За змістом ч. 1 ст. 477 КПК у системному зв`язку з ч. 4 ст. 26 і п. 7 ч. 1 ст. 284 зазначеного Кодексу, обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою кримінального закону. Інтерес особи, яка зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, яка його вчинила та обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, якій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.
Кримінальний процесуальний закон не визначає конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у ч. 1 ст. 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини, як втілення принципу верховенства права, вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. Тож, навіть якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин, як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, є підставою для кримінального переслідування особи за кримінальне правопорушення приватного обвинувачення.
Як убачається з матеріалів провадження, під час досудового розслідування, а також у судах першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_8 стверджувала про вчинення щодо неї суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 , та наполягала на притягненні його до кримінальної відповідальності за скоєне ним кримінальне правопорушення.

У цьому випадку факт того, що заява потерпілої від 08 вересня 2021 року не була зареєстрована у встановленому законом порядку може свідчити про порушення порядку реєстації, а не вимог кримінального процесуального закону та не може бути підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч.1 ст. 284 КПК, згідно якого кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Предметом перевірки апеляційного суду також були доводи апеляційної скарги засудженого щодо недопустимості доказів, зібраних під час досудового розслідування, в зв`язку з недослідженням під час розгляду провадження в суді першої інстанції постанов про визначення групи прокурорів і дізнавачів у кримінальному провадженні.
Спростовуючи ці доводи апеляційний суд в ухвалі зазначив, що після завершення досудового розслідування ОСОБА_7 було вручено копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування та матеріалів дізнання, серед яких також були копії постанов про призначення групи прокурорів від 08 вересня 2021 року та визначення групи дізнавачів у кримінальному провадженні від 09 вересня 2021 року, про що свідчить розписка останнього в матеріалах справи. Крім того, після завершення досудового розслідування ОСОБА_7 в порядку ст. 290 КПК України був ознайомлений з матеріалами досудового розслідування, що останній в суді не заперечував.
Також, під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_7 не заявляв клопотання про дослідження цих процесуальних документів, наявність яких ніким з учасників не оспорювалась.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року, постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
З технічного запису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 16 лютого 2022 року вбачається, що під час апеляційного розгляду в зв`язку із клопотанням захисника про дослідження доказів прокурор був готовий надати суду постанови про створення групи дізнавачів та прокурорів у кримінальному провадженні. Однак сторона захисту вважала, що ці постанови повинні бути досліджені в суді першої інстанції і не бажала, щоб вони були досліджені апеляційним судом.
Стосовно доводів апеляційної скарги засудженого щодо наявності підстав про закриття кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК через звернення прокурора до суду з обвинувальним актом поза межами строку досудового розслідування апеляційний суд в своєму рішенні зазначив, що процесуальна поведінка ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, де він відмовився від дачі показань, так і в судовому засіданні, де він заперечував свою вину, вказує на невизнання ним своєї вини у скоєнні кримінального проступку, що давало законні підстави органу досудового розслідування проводити досудове слідство упродовж двадцяти діб із дня повідомлення його про підозру, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 219 КПК.
Положеннями ст. 219 КПК визначено, що строк досудового розслідування в кримінальному проваженні обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
За правилами ст. 283 КПК прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: (1) закрити кримінальне провадження; (2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; (3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в межах цього строку обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду.
Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.
З матеріалів провадження вбачається, що 24 вересня 2021 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК, після чого допитано як підозрюваного, однак останній від дачі показань відмовився на підставі ст. 63 Конституції України. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні був складений та затверджений прокурором 27 вересня 2021 року. Копію обвинувального акта того ж дня було вручено засудженому.
Таким чином, оскільки після повідомлення про підозру ОСОБА_7 не визнав своєї вини у вчиненні вказаного кримінального проступку то в такому разі відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 219 КПК строк досудового розслідування в кримінальному провадженні становить двадцять діб. Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний акт у кримінальному провадженні надійшов на розгляд до місцевого суду 28 вересня 2021 року, тобто в межах цього строку, а тому доводи захисника в касаційній скарзі про закінчення строку досудового розслідування після повідомлення ОСОБА_7 про підозру є безпідставними.
Неприйнятними також колегія суддів вважає і доводи захисника в касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Санкція ч 1 ст. 129 КК за вчинення цього кримінального проступку передбачає покарання у виді арешту на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до двох років
Як убачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, і з огляду на це умотивовано дійшов висновку про необхідність призначити йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
При перевірці цих доводів за апеляційною скаргою засудженого апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме таке покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, навівши в ухвалі відповідні мотиви, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Виключення апеляційним судом з вироку обтяжуючої обставини вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не вплинуло істотно на обсяг обвинувачення, а тому не є підставою для пом`якшення покарання засудженому.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів правильність цих висновків судів першої та апеляційної інстанцій та законність оскаржуваних рішень у касаційній скарзі захисника не наведено.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведені відповідні мотиви, з яких виходили ці суди, та положення закону, якими вони керувалися, при ухваленні цих рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, наслідком яких може бути зміна чи скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3