У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати відносно нього положення ст. 81 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги усіх обставин, які вказують на його виправлення, зокрема того, що за період відбування покарання на нього накладене лише 1 стягнення, у 2016 році, натомість, він має 5 заохочень, перебуваючи у колонії навчався у професійно-технічному училищі та отримав 3 професії (машиніста електрокрана, слюсаря-електрика по ремонту електрообладнання та токаря фрезировщика), офіційно працевлаштований каменотесом, а у вільний час відвідує церкву, що у своїй сукупності свідчить про його виправлення.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.

09.03.2022 р. до Казанківського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
З матеріалів провадження та особової справи засудженого встановлено, що ОСОБА_5 неодноразово судимий, останній раз засуджений Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 29.04.2015 р. за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі. За місцем відбування покарання характеризується посередньо, допускався злісного порушення встановленого режиму відбування покарання, за що мав два стягнення.
Врахувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, даних щодо праці, додержання ним вимог режиму, даних про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбуття покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці і не заслуговує умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі на невідбутий термін, а тому відмовив у задоволенні поданого клопотання.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно із п. 17 зазначеної постанови, судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Водночас, сумлінна поведінка це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно-корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.
Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно-дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку, у зв`язку із чим, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 29.04.2015 р. за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до 10 років позбавлення волі.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09.02.2016 р. засудженому ОСОБА_5 зараховано час попереднього ув`язнення в строк покарання з 11.01.2015 р. по 03.06.2015 р., із розрахунку 1 день за 2 дні позбавлення волі.
В місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 знаходиться з 11.01.2015 р., кінець строку відбування покарання 19.08.2024 р.
На день розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, засуджений ОСОБА_5 , із призначених 10 років позбавлення волі, відбув більше двох третин строку покарання призначеного судом, а відтак, до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України.

Відповідно до характеристики, наданої Державною установою «Казанківська виправна колонія № (93)» від 09.03.2022 р., ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 11.01.2015 р.
Перебуваючи в інших установах вимоги встановленого режиму утримання порушував, за що мав стягнення, які погашені у встановленому законом порядку, також мав ряд заохочень.
З 02.08.2021 р. відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)». Працевлаштований каменотесом з ручної обробки граніту до промислової зони установи виконання покарань, до роботи ставиться добре. Відповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, вбачає суспільну необхідність у їх виконання, за що має заохочення. У відносинах з представниками адміністрації ввічливий, тактовний, виконує їх законні вимоги без контролю. Приймає активну участь у програмі диференційованого виховного впливу «Підготовка до звільнення». У колективі засуджених відкритий, небрехливий, дружні стосунки підтримує із особами позитивної спрямованості. Зв`язки з родичами підтримує шляхом листування, отримання посилок, передач та особистих побачень. Після звільнення має намір повернутися за місцем проживання та працевлаштуватися.
Згідно довідки про заохочення та стягнення Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» від 09.03.2022 р., засуджений ОСОБА_5 має 5 заохочень та 2 стягнення, які погашені у встановленому законом порядку.

Отже, ОСОБА_5 як засуджений за вчинення нетяжкого та особливо тяжкого злочину, за період відбування покарання має 5 заохочень, разом із тим, 2 рази допустив порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашені у встановленому порядку. І хоча ці стягнення є погашеними, проте вони характеризують поведінку засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, в той час, як наявність заохочень, в сукупності із застосованими раніше стягненнями, свідчать не про доведення засудженим свого виправлення, а підтверджують належне виконання ним законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання.

За такого, апеляційний суд доходить висновку, що відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції належним чином врахував умови для такого звільнення, передбачені ст. 81 КК України, та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що нестабільна поведінка засудженого протягом всього строку відбування покарання не може свідчити про його виправлення, оскільки позитивні зміни повинні прослідковуватись протягом всього строку відбування покарання, натомість, в поведінці засудженого ОСОБА_5 позитивні зрушення відбуваються протягом нетривалого проміжку часу, з урахуванням загального строку відбування покарання, а відтак він потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.

Дані, що характеризують особу засудженого ОСОБА_5 в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3