Номер провадження: 11-кп/813/1342/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 14 лютого 2022 року, якою була залишена без задоволення заява ОСОБА_8 про скасування за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року та ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року, якою ОСОБА_8 був засуджений за ст.140-142 КК України та за ст.93 п.«а, е, ж, з» КК України до довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

21 жовтня 2020 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшла заява засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яку він мотивував тим, що 06 вересня 1999 року був засуджений Одеським обласним судом до покарання у виді смертної кари. 25 січня 2001 року Ухвалою Верховного Суду України обвинувальний вирок Одеського обласного суду від 06.09.1999 року було змінено в частині призначення покарання за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України (в редакції 1960 року), а в іншій частині залишений без змін. Засуджений зазначив, що 29.12.1999 року Конституційний Суд України своїм Рішенням визнав таким, що не відповідає Конституції України покарання у виді смертної кари, тобто визнав неконституційними ті положення Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), на підставі яких йому було призначено покарання. Засуджений вказав, що як в 2001 році, так і на теперішній час кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачає реальної можливості дострокового звільнення для осіб, засуджених до даного виду покарання, а тому, починаючи з 25.01.2001 року і до цього часу має місце порушення його Конституційного права, гарантованого ст.28 Конституції України, а також ст.3 Конвенції, як частини українського законодавства. На момент визнання Конституційним Судом України покарання у виді смертної кари таким, що не відповідає Конституції України, єдиним покаранням в санкції ст.93 КК України було покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, але юридичного механізму, який би дозволяв переглянути судове рішення за виключними обставинами у зв`язку з визнанням застосованого до нього закону таким, що не відповідає Конституції України, на той момент не було. На теперішній час Закон України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дозволяє переглядати судові рішення за виключними обставинами у зв`язку з рішенням Конституційного суду України про конституційність чи неконституційність застосованого судом кримінального закону. Тому, вважає, що у відповідності до ст.58 Конституції України вказане правове положення має зворотну силу у часі, оскільки дозволяє пом`якшити його покарання, не дивлячись на те, що з моменту прийняття КСУ рішення від 29.12.1999 року минуло багато часу, ніж встановлено частиною 5 статті 461 КПК України, в редакції Закону №2147-VIII. Зауважив, що при винесенні йому обвинувального вироку Одеський обласний суд не знав та не міг знати, що 29.12.1999 року Конституційний суд України визнає покарання у виді смертної кари таким, що не відповідає Конституції України. Також, суд, при винесенні Ухвали від 25.01.2001 року, не міг знати, що в Кримінальному процесуальному праві з`являться положення, які дозволять переглядати судові рішення за виключними обставинами у зв`язку з Рішенням КСУ про конституційність чи неконституційність законів, застосованих судом.

Оскарженою ухвало. Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2022 року засудженому ОСОБА_8 був поновлений строк на звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами та залишена без змін його заява про скасування за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року та ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року, якою ОСОБА_8 засуджений за статтями 140-142 КК України за ст. 93 п. «а, е, ж, з» КК України до довічного позбавлення волі.

Прийняте рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, покарання у виді довічного позбавлення волі було призначено ОСОБА_8 відповідно до норм діючого на той час законодавства.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 подали апеляційній скарги.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою розглянути заяву його підзахисного про перегляд справи за виключними обставинами та вирішити її по суті.

Засуджений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою направити його заяву на новий розгляд до суду першої інстанції.

Захисник та засуджений посилаючись на рішення Конституційного суду, положення Конституції України, Конвенції «Про захисник прав людини і основоположних свобод», також КК України зазначили, що на час вчинення злочинів, передбачених ст.140-142 КК України та за ст.93 п.«а, е, ж, з» КК України максимальне покарання, яке могло бути призначено ОСОБА_8 становило позбавлення волі на строк 15 років.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали своїй апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи викладені в поданих апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Виключними обставинами визнаються зокрема встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи (п.1 ч.3 ст.459 КПК України).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 був засуджений вироком судової колегії у кримінальних справах Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року за статтями 140-142 КК України та за ст.93 п.«а, е, ж, з» КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2001 року вирок судової колегії у кримінальних справах Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року відносно ОСОБА_8 в частині засудження за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України змінений: призначене йому основне покарання за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України і за сукупністю злочинів, зазначених у вироку, у виді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

В апеляційних скаргах засуджений та його захисник стверджують, що максимальне покарання, яке могло бути призначене ОСОБА_8 судом, є покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Однак, з таким доводами сторони захисту апеляційний суд погодитись не може, оскільки вони не ґрунтується на вимогах закону, більше того, прямо суперечать йому.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року №1483 (далі - Закон №1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України в редакції 1960 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості у кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03).

В приписах ч.4 ст.5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, апеляційний суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагалась переконати суд сторона захисту.

При цьому, апеляційний суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в редакції 1960 року із змінами, внесеними Законом №1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в редакції 1960 року до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Частиною ч.1 cт.87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Підсумовуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за виключними обставинами не підлягає задоволенню, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі було призначено йому відповідно до норм діючого на той час законодавства.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 459, 460-464, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2022 року, якою була залишена без задоволення заява ОСОБА_8 про скасування за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року та ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року, якою ОСОБА_8 був засуджений за ст.140-142 КК України та за ст.93 п. «а, е, ж, з» КК України до довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4