ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/860/22 Справа № 212/1527/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000155 за апеляційною скаргою прокурора Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шахтарське Синельниковського району Дніпропетровської області, громадянина України, розведеного, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , з середньою спеціальною освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого з адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:
-18.08.2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст. 263 ч.1 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений по відбуттю строку покарання 20.07.2016 року,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
В с т а н о в и л а:
Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.
Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком на 02 (два) роки.
Згідно п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
У відповідності до п.2 ч.2 ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_7 такі додаткові обов`язки:
2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Строк дії запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 - сплинув.
Цивільний позов задоволено частково, ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 у відшкодування матеріальної шкоди 8771,20 гривень, у відшкодування моральної шкоди 15000 гривень.
Вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 19.01.2020 року, близько 18.40 годин, разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повертались додому за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де при вході в під`їзд №1 вказаного будинку зустріли свого сусіда ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, з яким напередодні мали конфлікт на побутовому рівні.
Там же, при вході в під`їзд №1 будинку АДРЕСА_3 , між вказаними особами стався побутовий конфлікт, який переріс в сварку, та між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 сталась бійка, під час якої обидва стали наносити удари руками та ногами один одному по різним частинам тіла, при цьому в сукупності, під час бійки нанесли не менш 10 ударів один одному. Потім, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , вийшли на вулицю, де в дворі будинку продовжили наносити удари один одному руками та ногами по різним частинам тіла. Під час нанесення ударів, ОСОБА_11 , ригельним ключем, який мав при собі, наніс ОСОБА_13 удар по обличчю, спричинивши ушкодження на нижній губі ліворуч у вигляді рани подовгуватої форми з нерівними краями, які відповідно до висновку судово-медичного експерта від 28.01.2020 року № 140 відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки.
Під час бійки, після нанесеного потерпілим ОСОБА_11 удару ригельним ключем по обличчю, у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
Після чого, 19.01.2020 року, близько 18.45 годин, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , знаходячись на газоні, напроти під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 , діючи з метою спричинення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, поваливши останнього на землю, умисно завдав невстановленим слідством предметом, яким могло бути лезо клинка ножа, або іншого предмету з колото-ріжучими властивостями, 12 ударів в ділянку грудної клітини, лівої сідниці, лівої поперекової області, лівого плеча та передпліччя, не переслідуючи за мету заподіяти ОСОБА_11 смерть.
Після цього, злочинні дії ОСОБА_7 були припинені громадянами, а потерпілий ОСОБА_11 бригадою швидкої медичної допомоги був госпіталізований до КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ДОР», де йому було надано належну медичну допомогу.
Таким чином, в результаті протиправних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: 2 проникаючі колото-різані рани грудної клінити, 10 непроникаючих колото-різаних та різаних ран, а саме лівої сідниці (5 ран), лівої поперекової області (1 рана), лівого плеса та передпліччя (4 рани), садно спинки носа, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 116 від 21.01.2020 року, за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Прокурор Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_9 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні стверджував, що тілесні ушкодження ним були спричинені не умисно, хоча характер і кількість тілесних ушкоджень це спростовує. На думку прокурора, обвинувачений не визнав всіх обставин кримінального правопорушення, а тому, щире каяття не може бути враховано як обставина, що пом`якшує вину останнього.
Крім того, вказує, що відсутня така пом`якшувача обставина, як самостійне з`явлення до органу розслідування, оскільки після подій обвинувачений одразу покинув місто та область і тільки через 9 днів слідчими (розшуковими) заходами було встановлено місце знаходження особи та викликано до відділу поліції.
Вважає, що з урахуванням відсутності пом`якшуючих обставин та наявності обтяжуючих, враховуючи поведінку обвинуваченого під час судового засідання та його відношення до скоєного, відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання у виді 5 років позбавлення волі та застосування ст. 75 КК України.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник адвокат ОСОБА_14 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Даних про поважність неявки потерпілих в судове засідання до апеляційного суду не надходило. Враховуючи вжиті заходи щодо виклику потерпілого та його представника до апеляційного суду, що судом вже неодноразово було відкладено розгляд справи через їх неявку, а також з огляду на умови оголошеного в державі воєнного стану та необхідність дотримання розумних строків розгляду провадження, з врахуванням думок прокурора, обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності потерпілого ОСОБА_11 та його представника адвоката ОСОБА_14 .
Під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_6 підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, просила їх задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим. Пояснили, що шкоду, спричинену потерпілому кримінальним правопорушенням, на теперішній час відшкодовано в повному обсязі.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах поданої апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, апеляційним судом не перевіряються, оскільки не були оскаржені учасниками судового розгляду.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання без застосування вимог ст. 75 КК України, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Виходячи із вимог ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як убачається з вироку, при обранні виду та міри покарання, суд враховував обставини при яких скоєно злочин, його тяжкість, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відносяться до тяжких, ступінь негативних наслідків, які настали в результаті вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, розведений, має на утриманні неповнолітнього сина 2003 року народження.
Судом враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого повне визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та самостійне з`явлення до органу розслідування. Крім того, судом враховано протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який, як було встановлено у суді першої інстанції, напередодні вказаних подій з ножем у руках прийшов до квартири, де мешкають обвинувачений ОСОБА_7 та його цивільна дружина ОСОБА_12 , та утримуючи в руках кухонний ніж, намагався з`ясувати стосунки з сусідами.
До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого віднесено рецидив злочинів.
При цьому судом також було взято до уваги висновок органу пробації, відповідно до якого виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі та не ставиться високої небезпеки для суспільства.
Аналізуючи вимоги апеляційної скарги прокурора про відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого у вигляді щирого каяття та самостійного з`явлення до органу розслідування, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
За роз`ясненнями Верховного Суду, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, пояснивши, що не хотів навмисно наносити потерпілому удари. Після вказаних подій телефонував потерпілому, спілкувався з ним. Брат обвинуваченого від імені останнього приїздив у лікарню до потерпілого, пропонував допомогу, однак потерпілий відмовився від неї. Пізніше обвинувачений телефонував потерпілому та знову пропонував матеріальну допомогу, однак сума, названа ОСОБА_11 у 13 000 тисяч доларів була занадто великою для ОСОБА_7 .
Під час апеляційного перегляду справи, обвинуваченим ОСОБА_7 надано суду докази на підтвердження сплати ним потерпілому призначеної судом суми шкоди.
Крім того, про наявність щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначено у органом досудового розслідування у обвинувальному акті.
Отже, матеріалами справи підтверджено наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття. Тому доводи прокурора в цій частині, є необґрунтованими.
До такого ж висновку приходиться колегія суддів і щодо твердження прокурора про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як самостійне з`явлення до органу досудового розслідування. Вказана обставина була встановлена судом першої інстанції, і доказів щодо спростування наведеного прокурором надано не було.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Згідно практики рішень Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що потерпілий та його законний представник не з`явилися в судові засідання, апеляційний суд позбавлений можливості з`ясувати думку останніх щодо міри покарання обвинуваченому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції частини та статті, за якою кваліфіковано його дії, у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_7 занадто м`якого покарання та необхідності призначення покарання без застосування вимог ст. 75 КК України, є необґрунтованими. Дані, на які посилається прокурор, були оцінені судом в сукупності з іншими обставинами по справі.
Таким чином, сукупність досліджених даних привели колегію суддів до висновку про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, тому підстав для для скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.
Порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4