Справа № 463/2666/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1219/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Личаківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 389 КК України та призначено покарання у виді арешту строком на 2 (два) місяці.

У відповідності до ч.1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком засудженому ОСОБА_6 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року, з врахуванням положень ч.1 ст. 72 КК України, та остаточно визначити покарання у виді арешту строком на 2 (два) місяці 5 (п`ять) днів.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 60 годин.

16 січня 2020 року вище вказаний вирок та розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили 09.01.2020, надійшли для виконання в Личаківський районний відділ філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області, у зв`язку із чим, цього ж дня ОСОБА_6 був поставлений на облік.

27 січня 2020 року провідним інспектором Личаківського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області» ОСОБА_8 . ОСОБА_6 було ознайомлено з порядком та умовами відбування призначеного йому вироком Личаківського районного суду м. Львова покарання у вигляді громадських робіт, а також попереджено, що у разі ухилення від відбування покарання, на підставі ч.2 ст.389 КК України він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності, про що останній написав підписку.

27 січня 2020 року ОСОБА_6 ознайомився із направленням №355/11/36-20 від 27.01.2020 для відбування покарання у виді громадських робіт в Львівське комунальне підприємство «Господар», згідно якого він повинен був приступити до відбування покарання з 28.01.2020.

27 січня 2020 року ОСОБА_6 прибув в ЛКП «Господар», після чого директором вище вказаного ЛКП був виданий Наказ №1 від 27.01.2020 про відбування громадських робіт ОСОБА_6 та складено графік виходу на роботу останнього з 28.01.2020.

Відповідно до табелю виходу на роботу особи, яка відпрацьовує громадські роботи, за січень 2020 року, наданого 03.02.2020 ЛКП «Господар» до Личаківського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області, засуджений ОСОБА_6 відбув 16 годин покарання у виді громадських робіт.

Однак, 07.02.2020 провідним інспектором Личаківського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області ОСОБА_8 здійснено перевірку правильності виконання вироку щодо засудженого ОСОБА_6 , в ході проведення якої було встановлено, що ОСОБА_6 о 08.30 год. був відсутнім на об`єкті виконання громадських робіт, що було зазначено у відповідному акті перевірки виконання судового рішення щодо особи, засудженої до покарання у виді громадських робіт. Цього ж дня, 07.02.2020 з ЛКП «Господар» до Личаківського РВ філії «Центр пробації» у Львівській області надійшло повідомлення №158/вих. від 06.02.2020 про те, що ОСОБА_6 з 01.02.2020 по 06.02.2020 на відпрацювання громадських робіт не з`являвся, причини неявки останнього підприємству невідомі.

18 лютого 2020 року в письмовому поясненні ОСОБА_6 повідомив, що громадських робіт не відпрацював, оскільки запропонована підприємством робота йому не підходить.

За час перебування на обліку ОСОБА_6 , маючи умисел на ухилення від відбування громадських робіт, ухилився від відбування призначеного покарання, а саме: не з`явився на відпрацювання громадських робіт 01.02.2020, 03.02.2020, 04.02.2020, 05.02.2020, 06.02.2020, 07.02.2020, 08.02.2020, 10.02.2020, 11.02.2020, 12.02.2020, 13.02.2020, що в сумі становить 44 невідпрацьовані години громадських робіт, з призначених вироком суду 60 годин.

Таким чином ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 389 КК України - ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Не погоджуючись з даним вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Личаківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2021 року змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Призначити за ч.2 ст. 389 КК України покарання у виді 1 (одного) місяця обмеження волі та з урахуванням положень ч.2 ст. 71, ч.1 ст. ст. 72 КК України остаточно визначити покарання у виді 1 (одного) місяця 2 (двох) днів арешту. Крім цього, просить дослідити рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04.08.2014 та 19.01.2015.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, і підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Зазначає, що суд при призначенні покарання не взяв до уваги той факт, що він визнав вину і розкаявся у вчиненому, надавши відповідні показання.

Вказує, що при призначенні йому покарання суд не врахував того, що ОСОБА_6 , згідно з рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.01.2015 є опікуном над недієздатним братом ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий проживає зі мною після проходження курсу лікування у психлікарні, потребує допомоги обвинуваченого та його постійної присутності, інших членів родини, які б могли взяти опіку над братом немає.

Вважає, що суд першої інстанції не повною мірою дотримався вказаних вище вимог кримінального та кримінального процесуального Закону призначаючи покарання за ч.2 ст. 389 КК України у виді 2 місяців арешту, тоді як санкції статті визначено межу від 1 місяця арешту.

Звертає увагу, що суд першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 71 КК України фактично повністю приєднав йому покарання за попереднім вироком - 5 днів, оскільки відповідно до п.4 ч.1 ст. 72 КК України одному дню обмеження волі або арешту відповідають вісім годин громадських робіт.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 проводився у порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч.3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду , відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З огляду на указану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до кримінальних проступків, конкретні обставини справи, дані про його особу, який раніше судимий, на обліку в наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання та згідно досудової доповіді характеризується посередньо, відсутність обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
З огляду на те, що покарання має на меті не лише кару за вчинене кримінальне правопорушення, а в першу чергу виправлення особи винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, ураховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, призначене за попереднім вироком покарання у виді громадський робіт умисно не відбув, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для застосування до останнього більш м`якого покарання, аніж призначене судом першої інстанції, та апеляційна скарга не містить належних обґрунтувань на спростування таких висновків.
Судом першої інстанції остаточне покарання ОСОБА_6 у виді двох місяців п`яти днів арешту правильно визначене за сукупністю вироків із урахуванням положень ст. 71 КК України та п.4 ч.1 ст. 72 КК України із застосуванням принципу часткового складання покарань за даним вироком і вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року.
При цьому судом першої інстанції відповідно до ч.4 ст. 71 КК України, роз`яснень, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховано, що призначене ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків не могло бути меншим від невідбутої частини покарання за попереднім вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року, і повинно бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання у виді двох місяців п`яти днів арешту є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів й підстав для зміни вироку в частині призначення покарання та пом`якшення обвинуваченому покарання немає.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним й обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: