ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 675/290/22

Провадження № 11-кп/4820/504/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ізяславського районного суду від 26 квітня 2022 року,-

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду від 26 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну призначеного йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає.

При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність визначає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 26 квітня 2022 року та постановити нову, якою клопотання задовольнити.

Вказує про незаконність ухвали суду. Суд безпідставно відмовив ОСОБА_6 у задоволенні клопотання.

Покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 28 Конституції України.

Підставою для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк є те, що з вироку, яким він засуджений, виключено одну з кваліфікуючих ознак.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів, поданої засудженим, апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

З матеріалів провадження видно, що вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 03.08.2009 з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна, крім житла, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Вказаним вироком ухвалено строк відбуття покарання рахувати ОСОБА_6 з 03.08.2009, зарахувавши строк перебування під вартою з 21.01.2008 по 02.08.2009.

Ухвалою Верховного суду України від 08.12.2009 вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 03.08.2009 щодо ОСОБА_6 залишений без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 09.06.2016 ОСОБА_6 було зараховано в строк попереднього ув`язнення затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 21.01.2008 по 08.12.2009 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі у виді 15 років позбавлення волі. В обґрунтування клопотання вказував, що з вироку за яким він засуджений, виключено одну з кваліфікуючих ознак, що також вказує на наявність підстав для призначення покарання саме у виді 15 років позбавлення волі. Крім того ОСОБА_6 просив звільнити його з-під варти для прийняття участі у військовій операції щодо визволення України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає.
Система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

Крім того, положення ст.616 КПК України щодо підстав скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період не розповсюджуються на осіб (засуджених) щодо яких вирок суду набрав законної сили.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» (№2) та правильно вказав в ухвалі, що у вищевказаному рішенні ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Проте, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені.

При цьому заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою лише законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 , оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст.28 Конституції України.

З огляду на викладене безпідставними є доводи апеляційної скарги засудженого про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 28 Конституції України.

Згідно роз`яснень викладених у п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст. 87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 р. №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Колегія суддів також враховує, що рішенням Конституційного Суду №6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 частину першу статті 82 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, зміни до нормативно-правових актів, які б визначали порядок та умови заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не внесені.

А отже на даний час єдиним механізмом захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, залишається інститут президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи засудженого про те, що підставою для призначення йому покарання у виді 15 років позбавлення волі є виключення з вироку суду однієї з кваліфікуючих ознак.
Ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 26 квітня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: