УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 335/3759/18
провадження № 51-2453ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 травня 2022 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
який обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2021 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
Ухвалено скасувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, застосований стосовно ОСОБА_5 .
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів, а також скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 16 травня 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, за таких обставин.
ОСОБА_5 10 січня 2018 року у вечірній час, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні недобудованого гаража за адресою:

АДРЕСА_1 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту з раніше знайомою ОСОБА_6 , завдав їй близько 10 ударів кулаками та ногами в ділянку голови, тулуба та по кінцівках, від чого згідно з висновком експерта від 11 січня 2018 року № 135 потерпіла отримала тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості (легкі та тяжкі тілесні ушкодження), які, однак, у прямому причинному зв`язку зі смертю не перебувають.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи без розриву

в часі, схопив дерев`яний табурет обома руками та завдав почергово декілька ударів, не менше трьох, зазначеним табуретом у ділянку голови ОСОБА_6 , чим згідно з висновком експерта від 11 січня 2018 року № 135 спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження, що мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті потерпілої.
Від отриманої внутрішньочерепної травми ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21 год померла на місці вчинення злочину.
Дії ОСОБА_5 орган досудового слідства кваліфікував за ч. 1 ст. 115 КК, указавши, що він учинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На думку прокурора, апеляційний суд безпідставно відмовив прокурору в повторному дослідженні доказів (показань свідків та висновків експертів), оскільки місцевий

суд упереджено оцінив ці докази. У зв`язку з цим, прокурор переконаний, що

суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки фактичним даним, які містяться

у висновках експертів, зокрема, щодо наявності на зрізах нігтьових пластин

ОСОБА_5 та слідах на його штанах крові людини, а також на його куртці слідів крові та слини, оскільки згідно з висновком експерта домішка крові та слини від потерпілої ОСОБА_6 на цих об`єктах не виключається. Отже, прокурор вважає, що вищевказані фактичні дані, які містяться у зазначених доказах, доводять винуватість виправданого. Крім того, вказує, що апеляційний суд погодився з наданою місцевим судом оцінкою показань свідка ОСОБА_7 , однак не аргументував такої своєї позиції, до того ж відмовив у повторному допиті цього свідка. Прокурор зазначає, що апеляційний суд обмежився перерахуванням доказів, на які є посилання у вироку місцевого суду, та загальними формулюваннями про правильність висновків суду першої інстанції, не розкрив суті доказів, отриманих у кримінальному провадженні, та безпідставно проігнорував докази сторони обвинувачення.
У зв`язку з цим, прокурор вважає, що апеляційний суд безпідставно погодився

з висновками місцевого суду, чим порушив приписи ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що вонане підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як визначено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2

ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Конституційний Суд України в Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким під час оцінювання доказів усі сумніви щодо винуватості особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення винуватості особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди під час оцінки доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати приписам статей 370, 419 КПК.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368380 цього Кодексу.

В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться докази, що спростовують її доводи. У цьому кримінальному провадженні зазначені вимоги закону виконано.
Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК, виходив із того, що не було доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
Місцевий суд виконав зазначені вимоги закону, провівши розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК у межах пред`явленого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а також принципу диспозитивності.
Суд дослідив надані докази, перевірив доводи сторін обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків та, витлумачивши, як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, обґрунтовано визнав ОСОБА_5 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК і виправдав його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК

у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. Суд апеляційної інстанції перевірив доводи сторони обвинувачення, яка не погодилась із такими висновками суду, і обґрунтовано залишив виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін.
Так, із мотивувальної частини виправдувального вироку стосовно ОСОБА_5 вбачається, що в ній викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого останньому, та підстави його виправдання із зазначенням мотивів, із яких суд відкинув докази обвинувачення і дійшов висновку про недоведеність того, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК, у якому його обвинувачено, вчинено обвинуваченим.

Такі висновки суд зробив на підставі аналізу показань ОСОБА_5 , який,

будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, винуватим себе у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК не визнав та зазначив, що 10 січня

2018 року він приблизно о 16 год зайшов у гараж, де з осені 2017 року проживав разом із ОСОБА_7 і ОСОБА_6 . Там побачив ОСОБА_7 , який сидів, спустивши ноги в яму, і ОСОБА_6 , яка лежала вкрита ковдрою по плечі, синців на ній не бачив, подумав, що вона п`яна. Він підійшов до них та присів, ОСОБА_7 сказав йому, що ОСОБА_8 померла. При цьому він не поцікавився щодо причини її смерті, оскільки був п`яний, будь-яких слідів бійки у гаражі не бачив. Зазначав, що того дня, крім ОСОБА_7 у гаражі нікого не було, вважав, що це він її вбив. Того дня він не бачив, щоб ОСОБА_7 бив ОСОБА_6 , але раніше останній неодноразово бив її руками і ногами в його присутності, одного разу проткнув ногу шампуром. Стверджував, що тілесні ушкодження їй він не заподіював, на доказ чого вказував, що на його руках немає садин, а на табуреті відсутні його відбитки. Зазначав, що ОСОБА_7 його обмовив. Коли ОСОБА_7 повідомив йому, що ОСОБА_6 померла, він до неї не підходив і не торкався, до цього бачив її минулого дня, і вона була в нормальному стані.
Також місцевий суд дав оцінку показанням допитанихсвідків, указавши, що вони не доводять вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, оскільки з них не встановлено обставин, які б достовірно підтверджували вчинення насильства з боку ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_6 , або даних, які б свідчили про можливість виникнення в нього умислу на заподіяння їй смерті. Крім того, місцевий суд визнав суперечливими та критично оцінив показання свідка ОСОБА_7 , який спочатку підтвердив, що ОСОБА_5 не проявляв агресії до ОСОБА_6 , а потім наполягав на тому, що її вбивство вчинив саме він, оскільки завдав їй неодноразові удари.

На переконання суду, показання цього свідка ґрунтуються на власних уявленнях і упередженнях, підстави вважати їх такими, що достовірно підтверджують вчинення злочину саме ОСОБА_5 , відсутні. Ці показання не узгоджуються з іншими дослідженими доказами, суперечать обставинам, викладеним у обвинувальному акті, судом у ході розгляду кримінального провадження не встановлено достатніх даних, які б підтверджували їх достовірність. При цьому, оцінюючи показання зазначеного свідка, суд урахував доводи сторони захисту, яка висловлювала недовіру їх достовірності з приводу обставин, які мали місце на момент вчинення кримінального правопорушення.

Також суд першої інстанції зазначив, що з показань допитаного свідка ОСОБА_9 , який тривалий час знайомий із ОСОБА_5 , не встановлено обставин, які б свідчили про прояви насилля з боку останнього стосовно ОСОБА_6 . Навпаки свідок пояснив, що ОСОБА_7 застосовував фізичну силу до ОСОБА_6 , за характером є запальним та неврівноваженим. Також пояснив, що саме ОСОБА_7 проживав цивільним шлюбом із ОСОБА_6 . ОСОБА_5 не мав близьких стосунків з потерпілою, за характером не є агресивним, і навіть коли вживав алкогольні напої, то відразу йшов спати.
Крім того, колегія суддів місцевого суду зазначила, що показання свідків

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 доводять обставини, встановлені під час фіксації події, а показання свідка ОСОБА_12 обставини щодо виявлення трупа ОСОБА_6 , однак не містять об`єктивних даних про вчинення злочину саме ОСОБА_5 . Показання допитаного судом експерта ОСОБА_13 підтверджують висновки судово-медичної експертизи від 11 січня 2018 року № 135 у частині встановлення причин настання смерті ОСОБА_6 та обставин, які ймовірно могли її спричинити, та не містять даних про заподіяння ударів саме ОСОБА_5 .
Також місцевий суд ретельно проаналізував надані стороною обвинувачення письмові докази та, оцінивши їх у сукупності з дослідженими показаннями виправданого

і свідків, зазначив, що на підтвердження обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні вбивства ОСОБА_6 органом досудового розслідування не було зібрано належних та допустимих доказів, якими б достовірно було обґрунтовувано його обвинувачення у вчиненні злочину. Так, колегія суддів місцевого суду зазначила, що свідківочевидців події не встановлено, обвинувачення фактично ґрунтується на показаннях єдиного свідка ОСОБА_7 , його показання є суперечливими, не містять обставин, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про спричинення смерті ОСОБА_6

саме обвинуваченим у визначений експертом час, оскільки сам свідок показав, що ОСОБА_5 у час настання смерті в межах допустимого проміжку часу, визначеного експертом, на місці події не було. Прокурор під час судового розгляду жодними доказами не спростував зазначених обставин.
У цьому аспекті доводи касаційної скарги прокурора щодо надання місцевим судом упередженої оцінки дослідженим доказам, зокрема і показанням свідків та висновкам експертів, на повторному дослідженні яких сторона обвинувачення наполягала під час апеляційного розгляду, є неспроможними, оскільки у вироку місцевого суду ретельно проаналізовано всі докази сторони обвинувачення та їм надано належну оцінку.
Зокрема, оцінено висновок експерта від 29 січня 2018 року № 30, на який посилається прокурор у касаційній скарзі як на доказ винуватості ОСОБА_5 . Так, місцевий суд зазначив, що відповідно до висновку під час судово-цитологічного дослідження зрізів нігтьових пластин та змивів на марлі з обох рук ОСОБА_5 знайдено кров людини, статеву приналежність якої не встановлено, припущено її походження від особи з груповою приналежністю як у ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 . На переконання місцевого суду, встановлене свідчить лише про те, що в об`єкті дослідження виявлено кров особи з аналогічною групою до групи крові ОСОБА_6 , та жодним чином прямо не вказує на приналежність такої крові останній, тому такий доказ достовірно не доводить винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вбивства. Крім того, суд першої інстанції вказав, що згідно з висновком експерта від 07 лютого 2018 року № 175 під час дослідження штанів і пари туфель, належних ОСОБА_5 , не встановлено наявності крові та слини. Отже, факту заподіяння тілесних ушкоджень ногами саме виправданим не доведено. Також, колегія суддів місцевого суду зазначила, що висновок експерта щодо виявлених на куртці, штанах ОСОБА_5 слідів крові людини, у якій не виключається домішка крові ОСОБА_6 , достовірно не вказує на приналежність останній такої крові, припущення про домішку якої встановлено лише за груповою приналежністю. При цьому, на переконання суду, у разі можливої приналежності такої крові ОСОБА_6 , за встановлених судом обставин, такі дані самі по собі можуть свідчити про імовірне контактування виправданого із ОСОБА_6 , чого не заперечував останній, який спілкувався з нею тривалий час, однак це не доводить її вбивства саме ОСОБА_5 .
Також, як убачається з вироку, місцевий суд ретельно дослідив та надав обґрунтовану оцінку висновкам експертів від 16 січня 2018 року № 83, від 30 січня 2018 року № 29, від 07 лютого 2018 року № 177, від 08 лютого 2018 року №172, № 173 та № 174,

від 14 лютого 2018 року № 6-40, від 16 лютого 2018 року № 34, від 02 березня 2018 року № 38, та дійшов висновку про те, що фактичні дані у вищевказаних висновках експертів не доводять винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а встановлені обставини спростовують вірогідність такого зв`язку ймовірного збігання біологічних слідів виправданого, які могли залишитися на речових доказах або трупі ОСОБА_6 , із подією злочину.
Оскільки в судовому засіданні сторона обвинувачення не довела винуватості

ОСОБА_5 поза розумним сумнівом, суд першої інстанції дійшов висновку, що він має бути виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Не погодившись із виправдувальним вироком стосовно ОСОБА_5 , прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу на цей вирок.
Під час перевірки вироку місцевого суду на відповідність вимогам статей 370, 374 КПК апеляційний суд установив, що суд першої інстанції, дослідивши всі обставини кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано безсумнівних та достатніх доказів вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного

суду зазначила, що місцевий суд обґрунтував свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_5 тим, що останній винуватість у вчиненні злочину не визнав, а надані стороною обвинувачення докази не спростовують версію сторони захисту, згідно з якою ОСОБА_5 не заподіював тілесних ушкоджень потерпілій, проведені експертизи не дають відповідь на питання, чи спричиняв ОСОБА_5 тілесні ушкодження потерпілій, оскільки будь-яких біологічних слідів виявлено не було, що ставить під сумнів факт вчинення виправданим інкримінованого злочину. Крім того, колегія суддів апеляційного суду погодилася з місцевим судом про те, що сукупність доказів, які стороною обвинувачення покладалися в обсяг обвинувачення

ОСОБА_5 , є недостатньою для визнання останнього винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, а сумніви щодо доведеності винуватості усунути не можливо.
Крім того, колегія суддів на противагу доводам апелянта вказала, що районний

суд правильно надав оцінку показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які прямо не вказують, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому злочин, а саме умисне вбивство ОСОБА_6 . Також наголосила, що показання свідка ОСОБА_7 не узгоджуються з обвинувальним актом у справі за кількістю та локалізацією тілесних ушкоджень, завданих потерпілій ОСОБА_6 , іншими доказами, наданими суду та показаннями ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_9 , який під час допиту не вказав, що саме ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому злочин, а навпаки зазначив, що саме свідок ОСОБА_7 мав із ОСОБА_6 тісний зв`язок і неодноразово вчиняв насильство стосовно неї.
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що в оскарженому судовому рішенні залишено поза увагою показання свідків та висновки експертиз, є неспроможними і спростовуються належними обґрунтуваннями, викладеними в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, згідно з якими всі докази всебічно проаналізовано у взаємозв`язку й обґрунтовано визнано такими, що не підтверджують винуватості ОСОБА_5 . При цьому колегія суддів апеляційного суду, погодившись із висновками суду першої інстанції, акцентувала, що ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду і апеляційного перегляду вказував, що інкримінований злочин стосовно потерпілої не вчиняв. Указана версія ОСОБА_5 ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду стороною публічного обвинувачення спростована не була. Жоден із наданих стороною обвинувачення висновків проведених експертиз, у тому числі й з тих, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, ні окремо, ні в сукупності з іншими доказами не доводять винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Статтею 92 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог кримінального процесуального закону, тягар доведення обґрунтованості обвинувачення, а отже, і надання доказів винуватості покладено на сторону обвинувачення.
Встановивши, що інші наявні в матеріалах кримінального провадження докази поза розумним сумнівом не підтверджують винуватості ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства, суд апеляційної інстанції з наведенням у своїй ухвалі належних мотивів ухваленого рішення цілком слушно погодився з вироком місцевого суду про виправдання ОСОБА_5 у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи щодо безпідставної відмови в повторному дослідженні апеляційним судом доказів є неспроможними.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові

від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як видно з ухвали апеляційного суду, суд, обмежившись аналізом в ухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже, застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
З огляду на вказані норми процесуального закону апеляційний суд обґрунтовано відмовив стороні обвинувачення в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів (показань свідків та висновків експертів), оскільки прокурор не обґрунтував, чому саме ці докази місцевий суд дослідив не повністю або з порушеннями.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Інші доводи прокурора, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора

у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 травня 2022 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3