ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/161/22 Номер провадження 11-кп/814/793/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника установи
виконання покарань ОСОБА_7
захисника адвоката ОСОБА_8
засудженого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , у інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні спільного подання ДУ «Машівська виправна колонія (№9)» і спостережної комісії Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області про умовно-дострокове звільнення
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Затисівка Берегівського р-ну Закарпатської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого
12 лютого 2018 року Виноградівським районним судом Закарпатської області за ч.2 ст.286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Постановлене рішення місцевий суд мотивував тим, що поведінка ОСОБА_9 протягом усього строку відбування покарання не була сумлінною та стабільною, через це дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення подання про умовно-дострокове звільнення засудженого.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , у інтересах засудженого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання, звільнити ОСОБА_9 умовно-достроково від відбування основного покарання.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, так як він: після першої відмови в застосуванні положень ст.81 КК України, коли в нього було 4 заохочення, дотримувався правил відбування покарання, працював, брав участь у роботах щодо благоустрою установи виконання покарань, за що отримав ще 4 заохочення; допустив порушення на початку строку відбування покарання, які є несуттєвими; усвідомлює тяжкість наслідків учиненого злочину та вживає заходів для погашення заборгованості по виконавчому листу, що підтвердив представник ДУ «Машівська виправна колонія (№9)», який у судовому засіданні просив звільнити умовно-достроково ОСОБА_9 .
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку засудженого та його захисника, представника установи виконання покарань на підтримку апеляційної скарги, міркування прокурора про заперечення щодо скарги, перевірила матеріали особової справи та судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

За ч.ч.1,2 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п.п.1, 2, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ст. 9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 12 лютого 2018 року Виноградівським районним судом Закарпатської області ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 05 липня 2017 року, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Опель Астра», н.з. НОМЕР_1 , по вул. Головній, 97 у с. Чорнотисово Виноградівського р-ну Закарпатської обл. у порушенням вимог п.п.2.3 «б», 11.2, 12.1, 13.3 ПДР України, не впорався з керуванням свого транспортного засобу, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив наїзд на ОСОБА_10 , яка рухалась на велосипеді, в результаті чого останній спричинено тілесні ушкодження, що спричинили смерть (а.о.с. 21-25).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання ОСОБА_9 визначено з 12 лютого 2018 року, в який зараховано попереднє ув`язнення з 05 до 26 липня 2017 року, кінець строку покарання - 22 січня 2024 року.

З матеріалів особової справи вбачається наявність передумови (формалізованої підстави, що пов`язується із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 , що не оспорюється ніким з учасників судового провадження.

Однак, для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Так, відповідно до характеристик ОСОБА_9 з 12 лютого 2018 року перебував у ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», де характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. Даних, які би свідчили про працю засудженого в даній установі виконання покарань чи бажання щодо залучення до неї, в особовій справі немає.

Тобто, характеристики в цій частині не підтверджують наявність ознак сумлінної поведінки й позитивного ставлення ОСОБА_9 до праці.

З 12 червня 2019 року засуджений відбуває покарання у ДУ «Машівська виправна колонія (№9)», де отримував стягнення за зберігання забороненого предмету (сім-карти), яке знято, має 8 заохочень за сумлінну поведінку й ставлення до праці, був працевлаштований робітником тваринництва (з жовтня 2019 року до червня 2021 року) і рембуддільниці (у липні 2021 року), до виконання робіт з благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою, має заборгованість по виконавчому провадженню на суму 65 879 гривень 20 копійок, з якої сплачено достроково 600 гривень, здійснює заходи щодо відшкодування шкоди потерпілому (03 лютого 2021 року 10 000 гривень, 30 червня 2021 року та 04 серпня 2021 року по 4 000 гривень, 19 січня 2022 року 20 000 гривень), що підтверджується даними характеристик ДУ «Машівська виправна колонія (№9)" від 30 січня 2020 року, 29 січня 2021 року, 31 березня 2022 року, довідок про заохочення, стягнення та працевлаштування засудженого, фіскальних чеків (т.1 а.о.с. 94, 125, 130, 170, т.2 а.о.с. 4, 6-7, 11-12).

Також за наявними у справі матеріалами 12 серпня 2019 року ОСОБА_9 допускав порушення встановленого порядку відбування покарання - самовільно пішов до кімнат тривалих побачень, за яке стягнення не застосовувалось (т.1 а.о.с. 65-67).

При цьому з аналізу в особовій справі даних видно, що процес періодичного отримання засудженим основної частини заохочень та вчинення дій щодо відшкодування шкоди потерпілому почав здійснюватися в 2021 році, в той час як ОСОБА_9 перебуває в місцях позбавлення волі з 2018 року, тобто в цілому стосується періоду, який безпосередньо передує вирішенню питання щодо умовно-дострокового звільнення.

Розглядаючи подання, місцевий суд також правильно врахував те, що ОСОБА_9 засуджений судом за вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що призвів до невідворотних наслідків у вигляді смерті малолітньої особи.

Ставлення ж засудженого до вчиненого виявилось у тому, що він частково визнавав винуватість у злочині та вважав призначене йому покарання суворим під час провадження в судах трьох інстанцій. Окрім того, часткове визнання винуватості, що полягає в запереченні перебування в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_9 підтвердив і в судовому засіданні суду першої інстанції 18 квітня 2022 року під час розгляду подання про застосування положень ст.81 КК України, що вказує на те, що він не надав належну критичну оцінку своїм протиправним діям майже протягом 5 років після вчинення злочину, через це є непереконливими доводи апелянта про усвідомлення засудженим наслідків учиненого.

Із наведених вище обставин у їх сукупності, встановлено, що в процесі виправлення ОСОБА_9 наявні позитивні тенденції, однак поведінка засудженого не була сумлінною та стабільною протягом усього строку відбування ним покарання. Усупереч доводам апеляційної скарги, в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку та ставлення до праці за увесь строк відбування покарання, а не лише той, що безпосередньо передує вирішенню питання щодо умовно-дострокового звільнення.

На думку апеляційного суду, є відсутніми безперечні та переконливі підстави вважати, що на даний час ОСОБА_9 досяг необхідного ступеню виправлення, що підтверджувало би про необхідність застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи захисника про несуттєвість допущених ОСОБА_9 порушень є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст.133 КВК України зберігання заборонених предметів є злісним порушенням установленого порядку відбування покарання. Ігнорування ж засудженим такого порядку свідчить про його схильність до свідомого порушення встановлених КВК України заборон.

Колегія суддів ураховує думку представника установи виконання покарань про можливість умовно-дострокового звільнення засудженого, однак з урахуванням зазначених вище обставин вона не є мотивованою та достатньою підставою для застосування положень ст.81 КК України в даному провадженні.

Так, доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, що полягає у тому, що засуджений виправився та в подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У даному випадку, хоча відбутий ОСОБА_9 строк покарання й узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо засудженого є передчасним та невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто у більш короткий строк, ніж встановлено вироком суду.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином та в повному обсязі дослідив обставини провадження, за результатом чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_9 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , у інтересах засудженого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4