КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/9134/19 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2249/2022
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0014110 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Демківці Любарського району Житомирської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 (технічна будівля), раніше судимий, востаннє засуджений 18 лютого 2020 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 153, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.152 КК України на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим, призначеним вироком Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Судом також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 24 листопада 2017 року у вечірній час доби, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на вчинення відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, а також вчинення статевих зносин із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування, направився до лісопаркової зони «Сирецький гай» в м. Києві, де став вичікувати та підшукувати жінку, яка б проходила в парку одна.
Того ж дня приблизно о 20 годині ОСОБА_8 , перебуваючи неподалік від будинку АДРЕСА_3 , помітив незнайому йому ОСОБА_9 , яка йшла по пішохідній доріжці парку.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, скориставшись відсутністю сторонніх людей та поганим освітленням ділянки місцевості, на якій в той момент перебувала потерпіла, наблизився до ОСОБА_9 ззаду та, схопивши і утримуючи її за підборіддя рукою, потягнув до лісових насаджень лісопаркової зони, де застосовуючи фізичне насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, відкрито викрав належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 400 гривень, якими розпорядився на власний розсуд.
Крім того, того ж дня приблизно о 20.10 год, ОСОБА_8 , затягнувши за наведених вище обставин ОСОБА_9 до лісових насаджень лісопаркової зони, застосовуючи при цьому фізичне насильство та погрози застосування інфікованої медичної голки, тобто діяння, небезпечного для її життя і здоров`я, почав через одяг торкатися статевих органів ОСОБА_9 . Далі, усвідомлюючи суспільно-небезпечних характер своїх діянь, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на зґвалтування ОСОБА_9 проти її волі, застосовуючи фізичне насильство та погрозу його застосування, ОСОБА_8 почав намагатися зняти з ОСОБА_9 верхній одяг з метою вступу у статеві зносини, але ОСОБА_9 почала чинити опір та кликати про допомогу. Почувши наближення невідомих осіб, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, тим самим виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року та закрити кримінальне провадження щодо нього в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.152 КК України у зв`язку з відсутністю прямих доказів вчиненням ним цього кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, обвинувачений посилається на те, що потерпіла ОСОБА_9 , звернувшись із заявою про вчинення відносно неї злочину, не зазначала про начебто його наміри сексуального насильства щодо неї, таке обвинувачення з`явилося через тривалий час, а на первинному етапі досудове розслідування здійснювалося лише за ч. 2 ст. 186 КК України.

Вважає, що потерпіла в суді давала показання за вказівкою прокурора, а свідок взагалі нічого не змогла повідомити суду. Тобто обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.152 КК України не знайшло свого підтвердження в суді.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора, який вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданої апеляційної скарги.

Обвинувачений в апеляційній скарзі не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, в частині засудження за ч. 2 ст. 186 КК України, але стверджує, що стороною обвинувачення не було доведено в суді факту замаху на зґвалтування потерпілої ОСОБА_9 .

Такі доводи обвинуваченого під час апеляційного провадження не знайшли свого підтвердження.

Як убачається з матеріалів провадження, на підтвердження вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України, суд першої інстанції послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка під час судового розгляду повідомила, що 24 листопада 2017 року у вечірній час доби йшла по лісопарковій зоні «Сирецький гай» до метро та почула позаду кроки, начебто хтось намагався її наздогнати. Хотіла озирнутись, але не встигла, бо невідомий чоловік схопив її за плече та потягнув до лісу. На запитання, що йому потрібно, останній сказав про гроші, тому вона віддала усі свої гроші у сумі 400 грн, але цей чоловік її не відпустив та сказав, що хоче її як жінку. Вона почала кликати на допомогу, але обвинувачений закривав їй рота, погрожував фізичною розправою, душив, пригрозив, що зробить їй укол, якщо вона не перестане кричати, водночас торкався її грудей та розстібнув їй штани. Згодом вона побачила, що поблизу проходили люди з ліхтарями, тому знову почала кричати, щоб її почули. Після цього обвинувачений переступив через неї та побіг, за ним хтось побіг, але його не наздогнали.

Крім того, суд врахував показання в судовому засіданні свідка - поліцейської ОСОБА_10 про те, що 24 листопада 2017 року під час чергування для перевірки інформації, що в лісопарковій зоні хтось просив про допомогу, вона з іншими поліцейськими прибули у лісопаркову зону «Сирецький гай», де почули крики жінки та почала її шукати. Між дерев на землі вона побачила чоловіка, який лежав на жінці. Цей чоловік її також побачив та почав тікати. Інші поліцейські побігли за ним, але не змогли наздогнати, а вона підійшла до потерпілої та остання повідомила, що цей чоловік забрав у неї гроші та намагався зґвалтувати.

Також судом першої інстанції покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 24 листопада 2017 року, згідно з якими на ґрунтовому покриття, де знаходяться зелені насадження (дерева, кущі), що по АДРЕСА_3 , вилучено рукавичку та пачку цигарок; відомості у висновку експерта №10-78 від 12 лютого 2019 року про те, що генетичні ознаки клітин на рукавичці збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_8 .

Крім того, судом першої інстанції досліджено як доказ винуватості ОСОБА_8 протокол слідчого експерименту від 30 січня 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , в ході якого остання на місці події детально показала при яких обставинах ОСОБА_8 викрав її гроші та намагався зґвалтувати.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що показання потерпілої та свідка є послідовними, узгоджуються між собою і сукупністю інших доказів у кримінальному провадженні, та не встановив підстав не довіряти таким показанням, з чим погоджується і колегія суддів.
Переконливих аргументів на підтвердження недостовірності показань потерпілої не наведено також і в апеляційній скарзі, а та обставина, що за результатами допиту потерпілої під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, де первинно відомості були внесені із визначенням правової кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 186 КК України, додатково були внесені до ЄРДР відомості за фактом вчинення щодо потерпілої кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України, жодним чином не свідчить, що потерпіла в цій частині на користь сторони обвинувачення обмовляє ОСОБА_8 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що позиція сторони захисту про відсутність у ОСОБА_8 умислу на зґвалтування потерпілої спростовується наявними у справі доказами.

У вироку суду першої інстанції у повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.
Колегією суддів не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності.
Отже, усупереч твердженням в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні замаху на зґвалтування потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які не суперечать вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності, тому правильно визнав достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, кваліфікація дій ОСОБА_8 як за ч. 2 ст. 186 КК України, так і за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України є правильною.
Призначене ОСОБА_8 покарання, на думку колегії суддів, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65, 70 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року щодо нього без змін. .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4