Справа № 439/874/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/48/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу заступника начальника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 з доповненнями до неї та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Броди Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що 13 травня 2018 року о 1 годині 55 хвилин, знаходячись біля центрального входу до розважального комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: Львівська область, м. Броди, вул. Польна, будинок 6, в ході словесної суперечки, яка виникла на грунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_7 , з метою нанесення тілесних ушкоджень останньому, умисно, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілому ОСОБА_7 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді одного синця і садна на спинці носу, перелому кісток носу.
Не погоджуючись з вироком Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року, заступник начальника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі заступник начальника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 просить вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн.

7 квітня 2022 року заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав зміни до апеляційної скарги на вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 , відповідно до яких просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Подані уточнення апеляційної скарги мотивує тим, що наявні у справі докази не підтверджують висновків суду про те, що ОСОБА_8 , спричинивши потерпілому легке тілесне ушкодження, діяв у стані необхідної оборони та сильного душевного хвилювання.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відеозапис з камери зовнішнього спостереження камери «Бродвей», з якого вбачається, що обвинувачений безпричинно наносить ОСОБА_7 один удар правою рукою в живіт і вириває з його рук пляшку, після чого наносить один удар кулаком правої руки в обличчя останнього.

Також звертає увагу на необґрунтованість факту перебування ОСОБА_8 у стані сильного душевного хвилювання.

Потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

В обгрунтування апеляційних вимог покликається на те, що конфлікт стався не з його вини. Крім того, стан необхідної оборони в особи виникає лише тоді, коли щодо неї вчиняється суспільно небезпечне посягання, однак жодних злочинів він не вчиняв, жодне обвинувачення йому не пред`явлено.

Стверджує, що до ОСОБА_8 та ОСОБА_11 підходив лише один раз, а не вісім, як про це вони зазначають. До того ж, свідок ОСОБА_11 є лікарем у Бродівській районній лікарні, однак жодної допомоги після інциденту йому не надав.

У судовому засідання прокурор ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення з доповненнями до неї від 7 квітня 2022 року, просив таку задовольнити. Апеляційну скаргу потерпілого прокурор підтримав частково.

Обвинувачений ОСОБА_8 у вирішенні апеляційних скарг поклався на розсуд суду, зазначивши, що він у вчиненому не винен. Не заперечив проти розгляду справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились. Від адвоката ОСОБА_12 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності потерпілого ОСОБА_7 . Крім того, зазначив, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підтримує у повному обсязі.

За наведеного, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та доповнення до апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, серед інших є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду і висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.

Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст. 23 КПК України суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.

За приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

Однак судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону не були дотримані, внаслідок чого, як правильно вказують в своїх апеляційних скаргах прокурор та потерпілий, було допущено неповноту судового розгляду, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам у даному кримінальному провадженні, не навів у своєму рішенні й доказів, які беззаперечно підтверджували б невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не надав оцінки з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.

Так, своє рішення про визнання ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та його виправдання суд першої інстанції обґрунтував тим, що обвинувачений наніс один удар потерпілому ОСОБА_7 у стані сильного душевного хвилювання, яке було викликане зухвалими діями потерпілого, котрий діяв всупереч прийнятим нормам моралі і суспільства; обвинувачений діяв з перевищенням меж необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України.

З зазначеними висновками суду не можна погодитись з огляду на таке.

Статтею 36 КК України визначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, суд повинен з`ясувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання завдати шкоди потерпілому, розправитися, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Дійсно, ч. 4 ст. 36 КК України визначено, що особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

При цьому відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року №2 за заподіяння (умисно або через необережність) середньої тяжкості чи легкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою потерпілого, або в разі перевищення меж необхідної оборони чи перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, кримінальної відповідальності чинним КК не встановлено.

Стан сильного душевного хвилювання (стан фізіологічного афекту) це стан, який являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує у свідомості людини, що значною мірою (хоча і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатністю керувати ними.

Пунктом 27 вказаної постанови визначено, що для з`ясування, чи вчинено діяння в стані сильного душевного хвилювання, суди мають призначати психолого-психіатричну експертизу.

Однак суд першої інстанції констатував вчинення ОСОБА_8 злочину у стані сильного душевного хвилювання, не призначивши психолого-психіатричної експертизи у справі. З огляду на те, що психолого-психіатрична експертиза, як і кожна експертиза, потребує спеціальних знань у певній галузі, відмінній від права, а тому суд без проведення відповідного дослідження самостійно не може встановити факту перебування особи у стані сильного душевного хвилювання.

Крім того, дослідивши відеозапис з камер спостереження розважального закладу «Бродвей», суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_8 наніс потерпілому перший удар в живіт, вирвав пляшку з рук останнього, після чого наніс потерпілому удар в обличчя. Водночас, у вироку місцевий суд зазначає лише про нанесення обвинуваченим одного удару ОСОБА_7 , тобто обставини, відображені на відеозаписі, взяті до уваги лише в певній частині. На переконання апеляційного суду, наведене могло суттєво вплинути на результат прийнятого судом рішення.

З огляду на наведене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_8 , не зазначив у вироку конкретних підстав, через які аргументи сторони обвинувачення визнав необґрунтованими, чим допустив неповноту судового розгляду, яка в свою чергу призвела до неправильних висновків суду, які не відповідають фактичним обставинам справи, покладених в основу виправдувального вироку.

Колегія суддів в даному випадку дійшла висновку, що вищезазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.

Без усунення протиріч в цій частині апеляційний розгляд є неповним, тому колегія суддів вважає, що, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 6 ст. 22 КПК України та ст. 23 КПК України, вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 412 КПК України порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, є істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів позбавлена також і можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7, ч.ч. 2, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Згідно з нормами ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення того ж Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 того ж Кодексу.

Беручи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_13 у вказаному кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації дій обвинуваченого тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого, а також вирішити питання про здійснення певних слідчих і процесуальних дій, які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, зокрема щодо проведення психолого-психіатричної експертизи, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_8 і, в залежності від цього, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги потерпілого в частині ухвалення нового вироку щодо ОСОБА_8 та визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарги прокурора з поданими до неї доповненнями підлягає до задоволення, апеляційну скаргу потерпілого слід задовольнити частково, а вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року щодо ОСОБА_14 , - скасувати з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу заступника начальника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 з доповненнями до неї задовольнити, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Буського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у Буському районному суді Львівської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4