У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000224, за апеляційною скаргою прокурора відділу Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2022 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Врадіївка Врадіївського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 19.01.2022 р. ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з не доведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло безпідставне виправдання ОСОБА_6 .
Прокурор зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд поклав в його основу показання обвинуваченого, який не визнав вини, висновки комісійної судово-медичної експертизи № 169 від 03.10.2016 р. та додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 172 від 03.10.2016 р., але висновки цих експертиз є суперечливими, та такими, що суперечать іншим матеріалам кримінального провадження, у тому числі висновкам проведених раніше судово-медичних експертиз, оскільки під час їх проведення, комісією судово-медичних експертів взято до уваги лише показання обвинуваченого, результати слідчих експериментів з обвинуваченим та зі свідком ОСОБА_9 . При цьому, прокурор звертає увагу на те, що показання свідка ОСОБА_9 перевірені під час слідчого експерименту, і вони не узгоджуються у частині механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , наданих свідком під час судового розгляду.
Крім наведеного, у вказаних експертизах, комісією безпідставно не взято до уваги результати слідчого експерименту з потерпілим, проведеного за участю судово-медичного експерта, дані висновків судово-медичних експертиз № 301-М від 12.05.2016 р. та № 403-М від 22.05.2016 р., які проведені експертами Первомайського МРВ МОБ СМЕ. При чому висновок № 403-М від 22.05.2016 р. наданий з урахуванням результатів слідчого експерименту з потерпілим.
Наведене, на думку прокурора, свідчить про необ`єктивність та необґрунтованість висновків комісійних судово-медичних експертиз № 169 від 03.10.2016 р. та № 172 від 03.10.2016 р.
З метою з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження (встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень) та усунення, виявлених в ході судового розгляду, розбіжностей та протиріч, прокурор в судовому засіданні заявляв клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, однак, суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання. В свою чергу, проведення повторної комісійної судово-медичної експертизи має значення для підтвердження чи спростування обставин (встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень), з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Відмова у задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, на переконання прокурора, призвела до неповноти судового розгляду, адже докази, які мали б істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, не досліджені.
Прокурор вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , пославшись на те, що їх показання є показаннями з чужих слів, оскільки показання з чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами визнаними допустимими. В даному випадку, аналіз оскаржуваного вироку дає підстави вважати, що всі докази, надані стороною обвинувачення визнані судом допустимими та належними, зокрема дані заяви потерпілого ОСОБА_10 від 08.05.2016 р. про прийняття мір до ОСОБА_6 , протоколу про проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 14.06.2016 р., медичної документації, описаної у висновку експерта № 301-М від 12.05.2016 р. підтверджують конкретний механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Вказані докази, у системному зв`язку з показаннями наведених свідків, незалежно один від одного, та у сукупності, вказують на одну й ту ж обставину механізм заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 шляхом нанесення ударів предметом, схожим на дерев`яну биту.
Прокурор звертає увагу на те, що після скерування обвинувального акту до суду, обвинуваченим ОСОБА_6 23.12.2016 р. відшкодовано потерпілому у рахунок відшкодування шкоди, завданої здоров`ю 2 500 доларів США, але суд цьому факту, не дав оцінки.
Допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на думку прокурора, призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню ч. 1 ст. 121 КК України. Крім того, суд допустив вибірковість у оцінці доказів надавши перевагу доказам сторони захисту, не давши оцінки всім дослідженим доказам у їх сукупності та ухвалив невмотивований вирок.
Зважаючи на викладене, прокурор вважає, що вказані недоліки свідчать про порушення загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України, а тому вирок суду, відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченні на апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлене обвинувачення, у тому, що він 08.05.2016 р. близько 16.00 год., перебуваючи по АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті неприязних відносин, що раптово виникли, наніс ОСОБА_10 один удар дерев`яною битою по голові, один удар по правій гомілці, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритого осколкового перелому кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням, забійної рани голови, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні, суд дійшов висновку про відсутність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, виходячи з наступного.
Потерпілий не пам`ятає показань, наданих під час досудового слідства, він підтримує показання, надані ним безпосередньо в суді, де він стверджував, що після того, як вийшов з автомобіля обвинуваченого не пам`ятає чи запаморочилася голова, чи хтось дав по голові, отямився в лікарні. Як отримав тілесні ушкодження, не пам`ятає, чи наїхали, чи вдарили, чи впав. Такі показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .
Показання потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 , надані під час судового розгляду щодо іншого механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілим, ніж нанесення ударів битою, узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , даними протоколу слідчого експерименту за участю цього ж свідка, де він повідомляв про обставини падіння потерпілого та отримання ним травми внаслідок перекочування колеса авто через ногу, та демонстрував таке, даними протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого та висновками комісійної судово-медичної експертизи № 172 від 03.10.2016 р.
Суд віднісся критично до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , оскільки вони не є особами, які безпосередньо спостерігали події, і про обставини отримання потерпілим тілесних ушкоджень їм стало відомо з чужих слів, джерело яких вони назвати не можуть. З тих же підстав, суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .
Стосовно показань свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , суд також не прийняв їх до уваги, оскільки особа, зі слів якої їм стало відомо про повідомлені ним обставини потерпілий ОСОБА_10 , який в ході судового розгляду підтвердив лише ті показання, які надані ним безпосередньо суду, а саме про те, що він не пам`ятає обставин отримання тілесних ушкоджень чи в наслідку наїзду, чи вдарів, чи падіння.
Суд вказав, що твердження сторони обвинувачення про спричинення тілесних ушкоджень потерпілому внаслідок завдання ударів битою, переважно ґрунтуються на висновках експерта № 301-М від 12.05.2016 р. та додаткової судово-медичної експертизи № 403-М від 16.06.2016 р. У вказаних висновках експерт посилається, в тому числі, на дані слідчого експерименту з потерпілим від 14.06.2016 р., де потерпілий повідомив про обставини нанесення йому ОСОБА_6 ударів битою по голові, лівому коліну та правій гомілки, в результаті чого зробив висновок про те, що тілесні ушкодження у потерпілого могли утворитися за обставин, вказаних ним під час слідчого експерименту. Але потерпілий під час судового розгляду підтвердив лише показання, надані ним під час судового розгляду, про те, що не пам`ятає того, що трапилось після того, як вийшов з машини обвинуваченого, що узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого та свідка ОСОБА_9 .
Крім цього, наведені висновки експертів спростовуються висновками комісійної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи № 169 від 03.10.2016 р. та додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 172 від 03.10.2016 р., в яких експерти прийшли до висновків, що тілесне ушкодження у ділянці голови ОСОБА_10 повністю вкладається у механізм падіння на предмет з обмеженою контактуючою поверхнею, та, таким чином, могло утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту на тверду горизонтальну поверхню дороги, що була встелена гравієм або камінням, а тілесне ушкодження правої гомілки потерпілого могли утворитися внаслідок перекочування через гомілку колеса будь-якого легкового автомобіля. Експерти зазначили, що тілесні ушкодження у постраждалого не могли бути спричинені за обставин, на які потерпілий посилався у ході слідчого експерименту, в цій частині експерта комісія з попереднім висновком експерта не згодна.
Суд зазначив, що висновки експертів № № 169, 172 зроблені з урахуванням значно ширшого спектру даних, відповідають положенням ст. ст. 101, 102 КПК України, проведені за наявності належної правової підстави (постанова прокурора, ухвала суду) належними суб`єктами, з дотриманням вимог КПК України, процедури, є допустимими і належними доказами, узгоджуються з іншими доказами, а тому взяті судом за основу.
Стосовно слідчого експерименту від 14.06.2016 р., з потерпілим ОСОБА_10 , то суд вважав його таким, що суперечить іншим доказам у кримінальному провадженні та сам по собі він не доводить, поза розумним сумнівом, винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин вказаних в обвинувальному акті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, позицію обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій передбачених КПК України.
За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Статтею 94 КПК передбачено, що суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.
За змістом вимог ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим; наявність в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення ухвалюється виправдувальний вирок.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 конвенції.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011), визнаватися допустимим і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного рішення у справі.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. Європейський суд наголошував на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_6 вказаним вимогам закону відповідає в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України, визнаного судом недоведеним та підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

В апеляційній скарзі прокурором порушується питання про скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з допущеною судом першої інстанції неповнотою судового розгляду, зокрема, пов`язаною з відмовою прокурору у задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи.
Проте, ч. 1 ст. 415 КПК України містить вичерпний перелік підстав для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, прокурором такі підстави не наводяться.

В апеляційній скарзі прокурор не ставить вимогу про повторне дослідження доказів, а тому апеляційний суд, виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів, не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, безпосередньо не досліджувались під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у справі № 158/2185/16-к від 04.12.2019 р.

Прокурор стверджує про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону й невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, яке полягає у тому, що суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, надав оцінку лише певним доказам.
Але, судом досліджено й надано оцінку всім представленим стороною обвинувачення доказам, як окремо так і в їх сукупності, зокрема показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 .
Так, обвинувачений ОСОБА_6 , в суді першої інстанції своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, стверджуючи, що підвіз ОСОБА_10 , коли той вийшов з автомобіля, подивився у ліве дзеркало заднього руху, щоб переконатись у відсутності автомобілів та розпочав рух. Через 100 м зупинив автомобіль. ОСОБА_9 сів до нього в автомобіль та сказав, що чоловік, який вийшов з його автомобіля впав. У дзеркало заднього виду, він бачив, як ОСОБА_10 намагається встати але ні може, вважав, що це пов`язано з тим, що він сильно п`яний.
Потерпілий ОСОБА_10 показав, що коли вийшов з автомобіля ОСОБА_6 , не пам`ятає, чи у нього запаморочилась голова, чи хтось вдарив його по голові. Отямився в лікарні, як отримав тілесні ушкодження не пам`ятає. Показання, надані під час досудового слідства, не підтримав, підтримав показання, надані під час судового розгляду.
Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 показали, що про те, що ОСОБА_6 побив ОСОБА_10 палицею їм стало відомо зі слів інших осіб, яких саме, вони не пам`ятають.
Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_23 показали, що достеменно не пам`ятають всіх обставин подій, ймовірно потерпілий повідомляв їм, про те що його побили палицею.
Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 показали, що ОСОБА_6 побив ОСОБА_10 , за різних обставин, їм це відомо зі слів ОСОБА_10 , називали різні обставини.
Свідок ОСОБА_9 показав, що за 50-100 м від місця, де він знаходився, бачив, як ОСОБА_10 вийшов з автомобіля ОСОБА_6 , і, коли закрив двері, впав на обочину, на якій було каміння.
Свідок ОСОБА_20 надала показання стосовно даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Прокурор вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги показань зазначених свідків, але, як вірно зазначив суд першої інстанції, свідків обставин кримінального правопорушення не було свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 свідчили з чужих слів невідомих осіб, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 свідчили, посилаючись на слова потерпілого, але в ході судового розгляду потерпілий наполягав на тому, що не пам`ятає події та обставин отримання ним тілесних ушкоджень від наїзду, ударів чи падіння. Отже, висновки суду першої інстанції в частині оцінки наведених показань свідків на думку апеляційного суду є вірними.

У вироку викладені й надана оцінка всім письмовим доказам, які сторона обвинувачення надала на підтвердження винуватості ОСОБА_6 .
Даним протоколів огляду місця події з фото таблицями до них від 19.05.2016 р. та від 14.06.2016 р., за змістом яких, оглянута ділянка вулиці Скабіна в смт. Криве Озеро Миколаївської області і встановлено, що проїзна частина вулиці вкрита сумішшю піску, відсіву, та щебеню щебенем та відсівом.
Заяві ОСОБА_10 від 08.05.2016 р. про прийняття мір до ОСОБА_6 , відповідно який, по вул. Скабіна в смт. Криве Озеро, наніс йому тілесні ушкодження у вигляді рубленої рани голови та відкритого перелому нижньої кінцівки.
Висновку експерта Первомайського МРВ СМЕ № 301-М від 12.05.2016 р., відповідно якому, у ОСОБА_10 , наявні тілесні ушкодження, у виді відкритого перелому кісток правої голені та ушибленої рани волосистої частини голови, могли утворитися в строк, указаний у постанові (08.05.2016 р.) від дії тупого твердого предмету і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Вказані тілесні ушкодження при падінні з висоти власного зросту не характерні.
Як вбачається зі слідчого експерименту від 14.06.2016 р. за участю потерпілого ОСОБА_10 , останній розказав що, вийшов з салону автомобіля, та пройшов деяку відстань у зворотньому напрямку, почув кроки, обернувся та побачив ОСОБА_6 з битою, який наніс йому 1 удар нею по голові, 1 удар в область колінного суглоба лівої ноги, 1 удар в передню внутрішню поверхню правої голені, продемонстрував положення, в якому знаходився після отримання ударів.
За висновком експерта Первомайського МРВ СМЕ № 403-М від 16.06.2016 р., тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_10 могли утворитися за обставин, вказаних в у ході слідчого експерименту.

В ході слідчого експерименту від 29.06.2016 р., за участю підозрюваного ОСОБА_6 , обвинувачений показав місце зупинки ним транспортного засобу, на якому він рухався з потерпілим, за допомогою статиста показав, як потерпілий впав, коли вийшов із автомобіля, повідомив, що під час руху автомобілем відчув, що наїхав на перешкоду, але вважав це камінням. Розказав, що на зауваження ОСОБА_9 про те що він переїхав чоловіка, сказав, що той перебував у стані алкогольного сп`яніння та можливо впав.
В ході слідчого експерименту від 06.07.2016 р. за участю свідка ОСОБА_9 , той показав, що він стояв на певній відстані від місця, де зупинився автомобіль під керуванням ОСОБА_6 . Він бачив і продемонстрував, яким чином потерпілий вийшов з автомобілю і зачинивши двері впав. Нога потерпілого перебувала між передніми та задніми колесами автомобіля, і в такому положенні знаходився потерпілий, коли автомобіль продовжив рух та зупинився біля нього. Коли сів до салону автомобіля, сказав ОСОБА_6 , що той переїхав чоловіку ногу, але обвинувачений продовжив рух. На узбіччі, де впав чоловік, було каміння.
За висновком експерта № 169 від 03.10.2016 р., комісія у складі 6 експертів, дійшла висновку, що найбільш вірогідною спочатку було отримання потерпілим забійної рани голови, а потім травми правої гомілки. Тілесне ушкодження в ділянці голови повністю вкладається у механізм падіння на предмет з обмеженою контактуючою поверхнею, на тверду горизонтальну поверхню дороги, що була встелена гравієм або камінням. Травма правої гомілки постраждалого була масивною та розповсюдженою, яка не є характерною для утворення внаслідок удару тупим твердим предметом, а є цілком характерною для сильного здавлення гомілки між двома тупими предметами, тобто характерна для перекочування колесом автомобіля через кінцівку, за умови, що гомілка знаходилась горизонтально під автомобілем на твердій нерівні поверхні, що встелена гравієм або камінням.
За висновком експерта № 172 від 03.10.2016 р., комісією у складі 6 експертів, зазначено, що тілесне ушкодження у ділянці голови ОСОБА_10 повністю вкладається у механізм падіння на предмет з обмеженою контактуючою поверхнею, та могло утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту на тверду горизонтальну поверхню дороги, що була встелена гравієм або камінням. Травма правої гомілки не є характерною для утворення внаслідок удару тупим предметом, а є цілком характерною для сильного здавлення гомілки між двома предметами (поверхнями), тобто характерна для перекочування колесом автомобіля через кінцівку. Експерти також дійшли висновку, що попередні висновків експертів, в частині, що стосуються визначення тяжкості тілесних ушкоджень правої гомілки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, є вірними, але в частині забійної рани голови, то вони відносяться до легких тілесних ушкоджень. Комісія зазначила, що ушкодження у постраждалого могли утворитися за обставин повідомлених підозрюваним ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_9 проте, не могли бути спричинені за обставин, на які постраждалий ( ОСОБА_10 ) посилається у ході слідчого експерименту з ним.
Оцінюючи наведені докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дані протоколів огляду місця події від 19.05.2016 р. та 14.06.2016 р., які певною мірою підтверджують факт покриття проїзної частини (сумішшю піску, відсіву, та щебеню), на вулиці, де впав потерпілий, висновки експертів № 169 та № 172 про механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, які зроблені з урахуванням значно ширшого спектру даних, в тому числі, матеріалів кримінального провадження, висновків експертів № № 301-М, 403-М і відповідають положенням ст. ст. 101, 102 КПК України, проведені за наявності відповідних підстав, належними суб`єктами, з дотриманням визначеної КПК України процедури, медичних карт потерпілого, протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого, обвинуваченого, свідка ОСОБА_9 , з кожним окремо, узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 , наданими у ході судового розгляду, обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , а тому ці докази судом першої інстанції вірно покладені в основу, при ухвалені вироку, з чим погоджується і апеляційний суд.

Стосовно відшкодування обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 у рахунок відшкодування шкоди, завданої здоров`ю 2 500 доларів США, цей факт не доводить винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, з урахуванням того, що обвинувачений не заперечував своєї провини у можливому випадковому спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїзду колесом машини на ногу потерпілого.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а тому, вирок суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим і підстав для його скасування та призначення нового судового розгляду, про що просить прокурор не має, у зв`язку з чим, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2022 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ ___________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3