Номер провадження: 11-кп/813/487/22
Справа № 947/4123/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року у кримінальному проваджені №0001155 від 04.10.2020, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Великий Дальник, Біляївського району, Одеської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, студент 4-го курсу ОТК ОНАПТ денної форми навчання, неодружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку в 3 (три) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання.
Також вироком вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватив в тому, що 03.10.2020 приблизно о 23:00 він приступив до керування технічно справним автомобілем «Renault Megan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та виїхав на дороги м. Одеси в якості таксі для надання послуг з перевезення пасажирів. У подальшому, в 06.30 годин 04.10.2020, перебуваючи у стані стомлення, чим позбавив себе можливості правильно орієнтуватися в дорожній обстановці, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані стомлення заборонено, продовжував керування автомобілем, здійснюючи перевезення пасажирів.

Так, ОСОБА_7 04.10.2020 о 06.30, здійснював керування технічно справним автомобілем «Renault Megan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ввімкнутим освітленням передніх фар у ранкові сутінки по асфальтному сухому дорожньому покриттю вул. Космонавта Комарова в Київському районі м. Одеси з боку вул. Інглезі в напрямку вул. Генерала Петрова по правій смузі свого напрямку руху. На зазначеній ділянці проїзної частини організований двохсторонній двохрядний рух у кожному напрямку, напрямки якого розділені подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки 1.3, смуги руху переривчатою лінією дорожньої розмітки 1.5. ОСОБА_7 , рухаючись зі швидкістю 62 км/год, яка перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху, здійснюючи перевезення пасажирів на задньому сидінні свого транспортного засобу, діючи в порушення вимог п.п. 2.9, 12.4, 12.9, п/п «б» п. 1.5, п/п «б» п. 2.3, п. 12.1 «Правил дорожнього руху України», був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, обрав швидкість руху керованого автомобіля без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля. Наближаючись до розташованого праворуч за ходом руху будинку №29 по вул. Космонавта Комарова, ОСОБА_7 діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, а саме передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховував на їх відвернення, гарантоване не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого допустив неконтрольований виїзд свого транспортного засобу за межі проїзної частини, на правий за ходом руху тротуар, де мав місце наїзд автомобіля на залізобетонну опору лінії електропередачі.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Renault Megan», які знаходилися на задньому пасажирському сидінні отримали тілесні ушкодження:

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - у вигляді відкритої черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку тяжкого ступеня з лінійним переломом лівої тім`яної кістки, з розповсюдженням лінії перелому на скроневу кістку на основу середньої черепної ямки; двох скальпованих ран голови; підапоневротичної гематоми лобно-тім`яної ділянки; переломів I, III-VII лівих ребер; перелому акроміона лівої лопатки; розриву IV сегменту печінки; закритого перелому обох кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя;

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - у вигляді інфікованої рани лівої гомілки, зазначеної в медичній документації як рубана, яка відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вказані необережні дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 2ст. 286 КК України за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції безпідставно вирішив не застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказує, що судом не надано належної правової оцінки наслідкам дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок безвідповідальних дій обвинуваченого, постраждало дві особи, одній людині спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження, а другій заподіяно тяжке тілесне ушкодження. Також зазначає, що згідно із встановленими обставинами вчинення кримінального правопорушення, які були встановлені під час проведення досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_7 рухався у стані стомлення, в населеному пункті зі швидкістю 62 км/год, яка перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху 50 км/год, що свідчить саме про грубі порушення правил дорожнього руху. Крім того, вважає, що суд першої інстанції посилаючись на те, що для обвинуваченого водійське посвідчення є нечебто єдиним легітимним джерелом доходів, необхідного для продовження навчання у вищому навчальному закладі, не надав оцінку тому факту, що саме навчання у денний час доби, з подальшим заробітком у нічний час і призвело до його стомлення, внаслідок якого, у сукупності з іншими порушеннями «Правил дорожнього руху», і настала подія дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої постраждали невинні люди.

Просить вирок суду скасувати частково та ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, яким застосувати до ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на три роки. В інший частині вирок суду залишити без змін.

Потерпілі про дату, час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КПК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КПК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КПК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання обвинувачений ОСОБА_7 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та не заперечував, що керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвели до ДТП в результаті, чого заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тяжкі наслідки, а потерпілому ОСОБА_10 наслідки середньої тяжкості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу та технічного запису судового засідання, кримінальне провадження розглянуто у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, порядок якого та наслідки були належним чином роз`яснено учасникам судового провадження.

В апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.
За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні дій, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжке та середньої тяжкості тілесні ушкодження, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.
Разом з тим, з оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не в повній врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував відповідно до ст. 66 КК України обставини справи, які пом`якшують покарання, повне визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілим матеріальної і моральної шкоди, які в свою чергу не мають до обвинуваченого жодних претензій і не наполягають на суворому покаранні винного.
Також судом першої інстанції при призначені покарання враховано, що ОСОБА_7 позитивно характеризується по місцю проживання і навчання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Зазначені обставини надавали суду призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на чотири роки з застосуванням до нього ст. 75 КК України, оскільки виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.
При цьому, не застосовуючи до ОСОБА_7 додаткового покарання, передбаченого санкцією статті, у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції врахував поведінку обвинуваченого, надання допомоги потерпілим після ДТП, наведені данні про особу обвинуваченого, для якого водійське посвідчення є єдиним легітимним джерелом доходів, необхідного для продовження навчання у вищому навчальному закладі.
Разом з цим, на думку колегії суддів, суд не застосувавши додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами не повній мірі врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його тяжкість.
На думку апеляційного суду судом першої інстанції не в повній мірі враховано фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася через те, що обвинувачений рухався у стані стомлення, був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, рухався в населеному пункті зі швидкістю 62 км/год, яка перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху 50 км/год, що свідчить саме про грубі порушення п/п «б» п. 2.3, п/п «б» п. 2.9, п. 12.1, 12.4, 12.9, п/п «б» п. 1.5 «Правил дорожнього руху України».
Разом з тим, з урахуванням того, що внаслідок дій обвинуваченого для потерпілих настали тяжкі та середньої тяжкості наслідки, звільнення його від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суперечить приписам ст. 65 КК України.
Отже, колегія суддів вважає, що суд безпідставно не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме не призначив ОСОБА_7 додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
Водночас, вирішуючи питання, щодо строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд вважає, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки як слушно зазначив обвинувачений для нього водійське посвідчення є єдиним легітимним джерелом доходів.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування вироку є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно роз`яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання - скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 -задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року в кримінальному проваджені №0001155 від 04.10.2020, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України- скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4