Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 вересня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000108 від 07 квітня 2021 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Забороль Рівненської області, громадянки України, українки, одруженої, з середньою спеціальною освітою, не працюючої, має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, РНОКПП НОМЕР_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.1 ст.209 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 06.05.2022 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.191, ч.1 ст.209 КК України та призначено покарання:
- за ч.4 ст.191 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 (три) роки;
- за ч.1 ст.209 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 2 (два) роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням, розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.
На підставі ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки на період іспитового строку:
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судової експертизи в сумі 8 581 (вісім тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн. 00 коп.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто із обвинуваченої ОСОБА_6 на користь КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради витрати за заподіяну матеріальну шкоду в сумі 342 706 грн. 85 коп. (триста сорок дві тисячі сімсот шість грн. 85 коп.).
Стягнуто із обвинуваченої ОСОБА_6 на користь представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 витрати за надану юридичну допомогу в сумі 15 000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч грн. 00 коп.).
Долю речових доказів у кримінальному провадженні вирішено у порядку ст.100 КПК України.
За вироком суду ОСОБА_6 наказом головного лікаря комунального закладу «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради № 135-К від 12.06.2018 року призначено бухгалтером І категорії адміністративно-управлінського персоналу з 18.06.2018 року.
ОСОБА_6 у період з 01.08.2018 року по 04.03.2021 року, перебуваючи на своєму робочому місці у службовому кабінеті бухгалтерії КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради, за адресою вул. Київська, 60, м. Рівне, Рівненської області, не будучи службовою особою (не виконувала організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій) та виконуючи покладені на неї обов`язки, згідно посадової інструкції бухгалтера І категорії, затвердженої головним лікарем 04.08.2015 року, погодженої головою профспілкового комітету 04.08.2015 року, зокрема пунктом 3.2 якої є здійснення нарахування заробітної плати працівникам, маючи умисел на незаконне привласнення грошових коштів комунального підприємства, переслідуючи свої особисті інтереси, з корисливих мотивів, привласнила ввірені їй грошові кошти, за допомогою робочого комп`ютера № 1 з інвентарним номером № 1041259.
У період з 11.07.2018 по 04.02.2020 на картковий рахунок ОСОБА_6 № НОМЕР_2 надійшли кошти в сумі 332 479,00 гривень як заробітна плата від КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради, з яких 198 454,01 гривень зайво нараховані кошти.
У період з 06.02.2020 року по 02.03.2021 року на картковий рахунок
№ НОМЕР_3 надійшли кошти в сумі 440423 гривень, як заробітна плата від КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради, з яких 277 762,74 гривень зайво нараховані кошти.
Таким чином, ОСОБА_6 здійснюючи свої функціональні обов`язки щодо нарахування заробітної плати, незаконно привласнила ввірені їй грошові кошти, тим самим спричинивши майнову шкоду Комунальному підприємству «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради у великих розмірах на загальну суму 476 216 гривень 75 копійок, тобто яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину.
Крім того, ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на використання грошових коштів в сумі 476 216,75 гривень, одержаних внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння, а саме привласнення чужого майна, яке було їй ввірене та вчинене у великих розмірах, тобто вчинивши у період з 01.08.2018 року по 04.03.2021 року кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 191 КК України, діючи умисно, продовжуючи свою злочинну діяльність та усвідомлюючи те, що вона скоює дії з майном, здобутим злочинним шляхом, провела фінансові операції із вказаними коштами.
Так, у період з 01.08.2018 року по 04.03.2021 року ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що кошти в розмірі 476 216,75 гривень зараховані на її карткові зарплатні рахунки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 в ПАТ КБ «Приват Банк», у вигляді заробітної плати отримані злочинним шляхом, перерахувала вказані грошові кошти за наступними призначеннями.
1) за період з 11.07.2018 року по 04.02.2020 року на рахунок АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , на якому перебувало 645,17 грн. надійшли грошові кошти у сумі 400 322,03 грн.
Станом на 04.02.2020 року залишок коштів на вказаному рахунку становило 57,40 грн., що свідчить про повне використання ОСОБА_6 коштів у сумі 198 454,01 грн., отриманих злочинним шляхом.
2) за період з 06.02.2020 року по 02.03.2021 року на рахунок АТ КБ «Приватбанк»
№ НОМЕР_3 надійшли кошти у сумі 592 452,21 грн.
Станом на 02.03.2021 року залишок коштів на вказаному рахунку становив 72,89 грн., що свідчить про повне використання ОСОБА_6 коштів у сумі 277 762,74, отриманих злочинним шляхом.
ОСОБА_6 у період з 01.08.2018 року по 04.03.2021 року здійснила набуття, володіння та використання коштів на загальну суму 476 216,75 гривень, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, в тому числі проведення фінансових операцій з вказаними грошовими коштами, здійснених в її особистих інтересах.
У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 , покликається на незаконність вироку суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело, на думку прокурора, до неправильного звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.
Зазначає, що унаслідок цього, призначене судом покарання обвинуваченій не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.
Звертає увагу на вчинення обвинуваченою 2 тяжких злочинів, зважаючи на заволодіння бюджетними коштами підприємства в сумі 476216, 75 грн. з моменту скерування обвинувального акта до суду відшкодувала збитки лише у сумі 34500 грн.
Вказує, що відповідно до вироку обвинуваченій не призначено покарання у виді конфіскації майна, однак, не наведено мотивів прийнятого рішення.
Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2022 року відносно ОСОБА_6 скасувати. Ухвалити новий вирок, визнавши винною ОСОБА_6 за ч.4 ст.191, ч.1 ст.209 КК України та призначити покарання:
- за ч.4 ст.191 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 (три) роки;
- за ч.1 ст.209 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 2 (два) роки з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням, розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 3 (три) роки з конфіскацією майна.
В решті вирок суду залишити без зміни.
В судовому засіданні прокурор уточнила вимоги апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для призначення обвинуваченій ОСОБА_6 додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч.1 ст. 209 КК України в силу періоду інкримінованих їй подій та змін до ст. 209 КК України відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо вдосконалення інституту спеціальної конфіскації з метою усунення корупційних ризиків при її застосуванні» від 10 листопада 2015 року № 770-VIII, яким в абзаці другому частин першої - третьої статті 209 слова "з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаних злочинним шляхом, та" виключено, який набрав чинності 26 листопада 2015 року. Просила, зокрема, призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 209 КК України в редакції Закону України від 10.11.2015 року у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади пов`язані із збереженням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 2 роки без конфіскації майна.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з врахуванням зазначених уточнень апеляційних вимог, обвинувачену та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд судом першої інстанції було проведено у відповідності до положень ч.3 ст. 349 КПК України, з урахуванням думки учасників судового провадження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались.

Відповідно висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації її дій за ч.4 ст.191 КК України, як дії, які виразилися у привласненні чужого майна, яке було їй ввірене у великих розмірах та за ч.1 ст.209 КК України, як набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансових операцій, вчинені особою, яка знала що таке майно повністю одержано злочинним шляхом, в апеляційній скарзі не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного, на думку сторони обвинувачення, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробування, та як наслідок, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, зі змісту якої випливає, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження попередження нових злочинів й виправлення обвинуваченого є можливим без його ізоляції від суспільства.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, частково відшкодувала завдану шкоду.Судом враховано, як обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданих збитків. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено. За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання в межах санкцій частин статей за інкриміновані злочини у виді позбавлення волі з призначенням додаткових покарань з призначенням остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст. 70 КК України з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції в достатній мірі були враховані вимоги ст. 75 КК України та враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої, дані про особу винної, яка раніше не судима, визнала свою вину, взято до уваги щире каяття обвинуваченої у вчиненому, прийшовши до обґрунтованого висновку про її звільнення від відбування основного покарання з випробуванням та можливість виправлення і перевиховання обвинуваченої без ізоляції від суспільства в умовах повного контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання останньої протягом відповідного іспитового строку.
При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку стороною захисту звернуто увагу на те, що залишок стягнутої з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради за заподіяну матеріальну шкоду суми 342706 грн, 85 коп. становить 315 706 грн., долучивши квитанцію про додаткове відшкодування обвинуваченою 27.09.2022 року 27000 грн. в рахунок погашення заподіяної матеріальної шкоди. Захисник зазначила, що обвинувачена в силу своїх матеріальних можливостей, в якої четверо дітей, двоє з яких неповнолітні, намагатиметься виплачувати заподіяну матеріальну шкоду, 127000 грн. з якої вже останньою відшкодовано, зокрема, і відчуженням наявної земельної ділянки при зміні цільового призначення.
Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначила, що вину свою у вчиненому визнала повністю, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, добровільно частково відшкодувала заподіяну матеріальну шкоду, запевнила, що зробила для себе відповідні висновки і зобов`язалася в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки, що вказує на формування в неї позитивних установок.
З урахуванням наведеного, зваживши на розгляд кримінального провадження судом першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, враховуючи зазначені обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, враховуючи особу винної, яка відповідно до дослідженої судом наявної в матеріалах кримінального провадження характеристики не конфліктна, громадський порядок не порушує, до адміністративної відповідальності не притягувалася, скарг від сусідів та жителів будинку за місцем проживання останньої до РУП ГУНП в Рівненській області не надходило, на переконання колегії суддів, застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до обвинуваченої ОСОБА_6 , є співмірним протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів і не вважається явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Крім того, стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_6 є контроль за поведінкою обвинуваченої протягом визначеного терміну, а також можливість її направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на неї обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчитимуть про її небажання стати на шлях виправлення.
За наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_6 , колегія суддів вважає такими, що спростовуються врахованими судом першої інстанції та встановленими при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку обставинами.
Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Будь-яких істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування вироку суду колегією суддів та ухвалення нового вироку відносно ОСОБА_6 не встановлено, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Вирок суду, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2022 року відносно ОСОБА_6 за ч.4 ст.191, ч.1 ст.209 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора ? без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3