Справа № 458/661/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.10.2022 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі сторін кримінального провадження
сторона обвинувачення:
прокурори Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
потерпілий ОСОБА_5 не прибув,
представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 ,
сторона захисту:
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не прибув,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Турка Львівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2022 року № 0000170 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Турка Львівської області, житель та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, не одружений, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, працездатний не працює, військовозобов`язаний, згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ст.128 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_7 01.07.2022 року приблизно 23.30 год, знаходячись на сільській дорозі, неподалік будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, під час словесного конфлікту з останнім, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході суперечки штовхнув руками потерпілого ОСОБА_5 в ділянку грудей, в результаті чого останній падаючи на спину вдарився головою до металевого стовпа огорожі та його виступаючих частин, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 згідно висновку експерта тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми), які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Суд вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ст.128 КК України - необережному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження.
Дії ОСОБА_7 виразились у необережному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 внаслідок поштовху останнього, від чого потерпілий вдарився головою до металевого стовпа огорожі та його виступаючих частин і отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми), які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Окрім цього, продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_7 , в період дії введеного воєнного стану згідно указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 року з 05.30 год строком на 30 діб, який затверджено Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року (зі змінами, внесеними Указами № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року та № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року) та строк якого продовжено на 90 діб Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, який затверджено Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, 02.07.2022 року приблизно о 00 год 10 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зайшов через вхідні двері до житлового будинку в якому ОСОБА_7 проживає та який належить його батьку ОСОБА_9 , що розташований по АДРЕСА_1 , де побачив у коридорі даного будинку дорожню валізу на колесах темно-зеленого кольору, яка належала потерпілому ОСОБА_5 , після цього в результаті раптово виниклого умислу, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання таємно, переконавшись, що заним ніхто не спостерігає викрав вищезгадану дорожню валізу, вартістю 688,00 грн, в якій знаходились наступні речі: одна сумка-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору вартістю 345,00 грн; мобільний телефон марки «Readme С11 2021» вартістю 3719,00 грy; портмоне в якому знаходились 100 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 4852,00 гривень.
Суд вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч.4 ст.185 КК України таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.
Дії ОСОБА_7 виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.
ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СУДОВОГО ПРОВАДЖЕННЯ.
Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор зазначив, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження в повному обсязі, його покази є аналогічні до фабули обвинувачення, дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.185, ст.128 КК України, кваліфікація є вірною і обґрунтованою, а винність обвинуваченого повністю підтверджена отриманими та дослідженими доказами. Визнавальні покази є аналогічні до фабули обвинувачення, зважаючи на те, що свою вину за інкримінованим обвинуваченням визнав повністю, зазначив, що відносно обвинуваченого доцільно обрати покарання в межах санкції статті кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а саме за ст.128 КК України у виді одного року позбавлення волі, а саме за ч.4 ст.185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі. Прокурор звернув увагу, що з врахуванням обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винної, зважаючи на те, що ОСОБА_7 вину за інкримінованим обвинуваченням визнав повністю, не заперечив щодо призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, з застосуванням ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а тому вважає про можливість виправлення обвинуваченого, просив призначити остаточне покарання обвинуваченій особі в дотримання вимог ст.75 КК України, вбачав за доцільне звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Позиція потерпілої сторони.
Потерпілий ОСОБА_5 , будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, викликався у визначені судові засідання належним чином дозволеним і в передбачений законом порядок з використанням усіх можливих засобів, в судові засідання не прибув. 01.10.2022 року через канцелярію Турківського районного суду Львівської області подав заяву про слухання справи в підготовчому та в судовому засіданні у його відсутність, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, просить суворо не карати.
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 , зазначив, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження, зважаючи на подані заяви потерпілим підтвердив про відсутність претензій до обвинуваченого, цивільного позову заявлено не буде.
Позиція обвинуваченого.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, пояснення дав аналогічні до фабули обвинувачення, щиро розкаявся у скоєному, про свій вчинок шкодує, в подальшому не вчинятиме нових правопорушень, просить його суворо не карати, пояснив, що будучи в стані алкогольного сп`яніння, 01.07.2022 року в вечірній час, приблизно 23.30 год, будучи на вулиці, на дорозі біля будинку АДРЕСА_1 , з необережності штовхнув ОСОБА_5 в ділянку грудей, від чого ОСОБА_5 впав, вдарився головою в стовп огорожі. Також на наступний день, будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаючи що на території держави діє воєнний стан, 02.07.2022 року вночі, приблизно о 00 год 10 хв, зайшов в свій будинок, який належить його батьку ОСОБА_9 , де побачив у коридорі даного будинку дорожню валізу на колесах темно-зеленого кольору, яка належить ОСОБА_5 і яку вирішив викрасти, в якій в подальшому виявилося сумка-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, мобільний телефон марки «Readme С11 2021», портмоне в якому знаходились 100 гривень. Дорожню валізу на колесах темно-зеленого кольору викинув, а інші речі залишив собі.
Зважаючи на послідовність показань ОСОБА_7 , суд вважає ці показання достовірними.
Зазначені пояснення обвинуваченого суд оцінює в сукупності з іншими доказами, які підтверджують, що саме внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому було заподіяно шкоду, оскільки він скоїв правопорушення, передбачене ст.128 КК України необережне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, а також правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Незважаючи на повне визнання вини обвинуваченим, на підтвердження встановлених судом обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать докази, дослідженні під час судового розгляду у порядку ст.94 КПК України.
Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними долученими доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст.128 КК України необережне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, та за ч.4 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ст.128 КК України, за ч.4 ст.185 КК України і його провина доводиться повністю наступними дослідженими судом в ході судового розгляду доказами, а саме:
-витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні від 09.07.2022 року № 0000170;
-витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні від 10.07.2022 року № 0000324;
-постановою від 28.09.2022 року про об`єднання матеріалів досудових розслідувань;
-висновком експерта № 078/2022 від 06.09.2022 року, з якої видно, що у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми), які утворилися від короткочасної доцентрової дії на голову предмета, що має масу значно менше від маси голови, обмежену ударну поверхню і високу чим середню питому енергію удару, яка вичерпалася виключно в ділянці прикладання сили, могла утворитися 01.07.2022 року і які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя;
-постановою від 22.08.2022 року про доручення матеріалів та визнання речовим доказом медична карта стаціонарного хворого №2741 та медичну карту стаціонарного хворого №14027;
-постановою від 10.07.2022 року про визнання та приєднання до справи речових доказів мобільного телефону марки «Readme С11 2021» SUD1136288;
-постановою від 10.07.2022 року про визнання та приєднання до справи речових доказів мобільного телефону марки «Readme С11 2021» SUD1136288, місце зберігання якого визначено кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області;
-постановою від 10.07.2022 року про визнання та приєднання до справи речових доказів одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 , місце зберігання яких визначено кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області;
-квитанцією №248 виданої 12.07.2022 року ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області про надходження в кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області мобільного телефону марки «Readme С11 2021» SUD1136288, одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 ;
-ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 13.07.2022 року про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, згідно якої накладено арешт на вилучене під час огляду місця події 10.07.2022 року одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 ;
-ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 13.07.2022 року про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, згідно якої накладено арешт на вилучене під час огляду місця події 10.07.2022 року мобільний телефон марки «Readme С11 2021»;
-висновком експерта № 107 від 13.09.2022 року, з якої видно, що у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми) могла бути спричинені 01.07.2022 року;
-висновком експерта № 106 від 13.09.2022 року, з якої видно, що у ОСОБА_5 тілесні ушкодження бути спричинені 01.07.2022 року;
-постановою від 20.09.2022 року про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України;
-ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 13.07.2022 року про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком два місяці до 10.09.2022 року;
-висновком судово-психіатричного експерта №307 від 02.08.2022 року з якого вбачається, що ОСОБА_7 в період інкримінованих дій не страждав психічними захворюваннями, не перебував в стані тимчасового чи іншого хворобливого розладу психічної діяльності, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, може реалізувати самостійно своє право на захист, клінічних ознак алкогольного чи наркотичної залежності не виявляє;
-постановою від 01.02.2022 року про продовження досудового розслідування до 11.10.2022 року;
-ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 05.09.2022 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком два місяці до 10.10.2022 року;
-розпискою потерпілого ОСОБА_5 від 28.09.2022 року про отримання від ОСОБА_7 компенсації заподіяних збитків;
-медичною картою стаціонарного хворого №14027 заведеною комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» з приводу лікування ОСОБА_5 ;
Зазначені докази є належними, оскільки у своїй сукупності прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.
Визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, свідчить про те, що він усвідомив суспільно-небезпечний характер своїх дій, визнання ним своєї вини також свідчить про його бажання нести відповідальність за вчинене.
Отже, суд вважає послідовними та узгодженими між собою докази сторони обвинувачення про причетність ОСОБА_7 до необережного спричинення тяжкого тілесного ушкодження та таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану.
Таким чином, вивчивши обвинувальний акт, долучені до нього додатки та матеріали кримінального провадження суд, зважаючи на визнання ОСОБА_7 своєї вини, приходить до висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, іншими письмовими матеріалами справи, що узгоджується з фактами, які мали місце і досліджені судом.
Відповідно до ст.94 КПК України, аналізуючи вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх матеріалів кримінального провадження, керуючись законом, приходить до переконання, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку, доповнюють один одного, не суперечать між собою, тобто події кримінального правопорушення мали місце, провина обвинуваченого повністю доведена, противоправні дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст.128, ч.4 ст.185 КК України, оскільки він при вищезазначених і досліджених судом обставинах своїми умисними діями, необережно спричинив тяжке тілесне ушкодження та таємно викрав чуже майно (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Правова оцінка та мотиви суду.
Суд, ухвалюючи по справі рішення, керується нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав для його ухвалення.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші - відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя, так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( справи «Кузнецов та інші проти Росії», «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ст.ст.55,124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Водночас судом враховано, що охорона життя і свобод людини найважливіше завдання кримінального права України. Закон рівною мірою охороняє життя будь-якої людини, незалежно від її життєздатності (хворої, або такої, що перебуває в безнадійному стані внаслідок травми тощо), моральних якостей, віку, соціального та службового становища.
Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст.6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.
Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції. Зокрема, у ст.3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст.27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.
У зв`язку з чим, розділ 11 КК України ст.128 кваліфікує як необережне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, як злочин проти життя і здоров`я особи.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний суворо додержуватись закріпленого у ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При ухваленні вироку відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), яка згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).
Також суд при постановленні вироку приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).
Відповідно до ч.1 ст.2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Згідно з положеннями ч.ч.1,3 ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки КК України.
Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування встановлено обставини вчинення кримінальних правопорушень, які підтверджують обставини, встановлені судом.
Обвинувачений ОСОБА_7 обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.128, ч.4 ст.185 КК України не оспорює, вважає, що вони встановлені в повному обсязі, в суді свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушень визнає повністю, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.
Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та кваліфікує його дії за ст.128 КК України - необережному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, а також за ч.4 ст.185 КК України таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.
Об`єктом злочину виступає здоров`я особи. Обов`язковою ознакою цього правопорушення є потерпілий. Ним може бути лише людина - громадянин України, особа без громадянства, іноземець.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, під час словесного конфлікту з останнім, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході суперечки штовхнув руками потерпілого ОСОБА_5 в ділянку грудей, в результаті чого останній падаючи на спину вдарився головою до металевого стовпа огорожі та його виступаючих частин, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 згідно висновку експерта тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми), які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

В діях ОСОБА_7 проявилася об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, оскільки присутні обов`язкові ознаки як діяння, обстановка, наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, причинний зв`язок між діянням і наслідками та певною обстановкою вчинення злочину.

Тілесні ушкодження - це протиправне і винне порушення анатомічної цілості тканин, органів потерпілого та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючи факторів.

Суспільно небезпечні дії при заподіянні тілесних ушкоджень виражаються у фізичному, хімічному, біологічному, психічному чи іншому впливі на потерпілого.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , діючи з необережності, з метою протиправного фізичного впливу на потерпілого, без мети заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, заподіяв з необережності тяжкі тілесні ушкодження, і заподіяння таких ушкоджень підлягає кваліфікації за ст.. 128 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 діючи з необережності, заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, і заподіяння таких ушкоджень підлягає кваліфікації за ст. 128 КК України. В даному випадку діяння ОСОБА_7 характеризується заподіянням з необережності шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Окрім цього, судом встановлено, що ОСОБА_7 не діяв в умовах необхідності затримання злочинця, чи в обстановці уявної оборони, не перебував в стані необхідної оборони.

В подіях 01.07.2022 року ОСОБА_7 мав реальну можливість не заподіювати і не вчиняти суспільно небезпечне посягання відносно ОСОБА_5 , а вирішити конфлікт іншим способом.

В діях ОСОБА_7 існує причинний зв`язок між його діянням і наслідками.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_7 є закінченим, оскільки настали наслідки заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Окрім цього, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 є суб`єктом правопорушення, і згідно вимог ч.1 ст. 22 КК України підлягає кримінальній відповідальності, оскільки до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років, оскільки він є осудною особою і суб`єктом може бути тільки фізична особа, і нести кримінальну відповідальність може громадяни України.

В діях ОСОБА_7 знайшла відображення суб`єктивна сторона правопорушення у формі злочинної недбалості. Заподіяння тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок злочинної недбалості має місце тоді, коли особа не передбачала можливості настання зазначеної шкоди для здоров`я іншої особи, хоча повинна була і могла їх передбачити, діючи з більшою обачністю.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.128 КК України є основним елементом, і вона характеризується необережністю у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від вчинення цього діяння з непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якісь конкретні обставини, які могли б його відвернути), а заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

Необережне тілесне ушкодження за ст. 128 КК України характеризується і проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст. 25 КК України.

Згідно положень ст.25 КК України необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість.

В свою чергу необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, під час словесного конфлікту з останнім, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході суперечки штовхнув руками потерпілого ОСОБА_5 в ділянку грудей, в результаті чого останній падаючи на спину вдарився головою до металевого стовпа огорожі.
ОСОБА_7 покликався на те, що у нього не було умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а завдавши без застосування спеціальних прийомів одного поштовху в ділянку грудей, він не передбачав, що той упаде на плитку, вдариться правою лобною частиною голови і внаслідок цього отримає тяжкі тілесні ушкодження.

В діях ОСОБА_7 присутня суб`єктивна сторона правопорушення необережності - необережна форма вини у виді злочинної недбалості, оскільки ОСОБА_7 передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховував на їх відвернення.

Зазначені обставини вказують на те, що обвинувачений, діючи з необережності, не передбачав можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, під час словесного конфлікту з останнім, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході суперечки штовхнув руками потерпілого ОСОБА_5 в ділянку грудей, в результаті чого останній падаючи на спину вдарився головою до металевого стовпа огорожі та його виступаючих частин, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 згідно висновку експерта тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді вдавленого перелому лівої потиличної кістки, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку (підгострої субдуральної гематоми), які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Судом встановлено, що особа діяла із невизначеним умислом, за яким незалежно від того, прямим чи непрямим є такий умисел, має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння середньої тяжкості всіх тілесних ушкоджень.
Судом при розгляді даної справи врахована практика Верховного Суду, наведена в ухвалу від 12.02.2019 року у справі №1-100/11 де ВС роз`яснив, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (ч. 1 ст. 121 КК) і необережне заподіяння таких ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивними сторонами цих злочинів.
Відповідно до висновку експерта у цьому провадженні, який ніким не оспорювався, малоймовірною є можливість отримання наявних у потерпілого тяжких тілесних ушкоджень від локального удару кулаком у ліву потиличну кістку з подальшим падінням потерпілого на спину. Тілесні ушкодження у вигляді травми голови особа ОСОБА_5 міг отримати виключно від падіння спину і подальшого удару головою до металевого стовпа огорожі.
Суд дійшов висновку, що тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_7 удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння потерпілого ОСОБА_5 й удару головою об тверду поверхню, чого з ОСОБА_7 хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.
Предметом злочину проти власності є майно, яке має вартість, ціну і перебуває у чужій для винної особи власності.
У ч. 4 ст. 185 КК України передбачено відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.
Основним безпосереднім об`єктом правопорушення є чуже майно, яке має вартість, ціну і перебуває у чужій для винної особи власності і винна особа не була наділена певною правомочністю щодо майна.
Об`єктом правопорушення є право власності, як сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Право власності охоплює правові норми, які закріплюють і охороняють стан приналежності матеріальних благ конкретним особам. Власність характеризується наявністю такої влади особи над річчю, яка визнана суспільством і регламентована соціальними нормами. Оскільки влада над річчю неможлива без того, щоб інші особи, невласники речі, ставилися до неї як до чужої, власність означає відношення з приводу речей. Всі інші особи, невласники, зобов`язані утримуватися від будь-яких зазіхань на чужу річ і на волю власника мати цю річ. Таким чином, власність це суспільні відносини, які характеризуються двома основними ознаками: вони виникають з приводу речей, мають вольовий зміст.
Суб`єктивне право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб згідно вимог ст.316 ЦК України. Це означає, що суб`єктивне право власності є абсолютним.
Суб`єктивне право власності це також забезпечена законом міра можливої поведінки фізичної і юридичної особи щодо володіння користування та розпорядження належним особі майном; воно надає власнику можливість на свій розсуд використати своє майно і свій інтелектуальний потенціал для будь-якої незабороненої законом діяльності.
Право власності порушується винним тоді, коли він за законом не має права володіти, користуватися чи розпоряджатися чужим майном.
Судом встановлено, що дії ОСОБА_7 містять усі ознаки об`єкту правопорушення, який характерний для ст.185 КК України викрадення речей мобільного телефону марки «Readme С11 2021» SUD1136288, дорожньої валізи темно-зеленого кольору, сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, які ОСОБА_7 не належали.
Таємним вважається викрадення, коли воно вчинюється за відсутності особи, у власності якої знаходилося майно, винна особа вважає, що робить це непомітно, таємно для потерпілої особи чи інших осіб, винна особа протиправно вилучає чуже майно, і винна особа не була наділена певною правомочністю щодо викраденого майна. Крадіжкою визнається також протиправне вилучення чужого майна і тоді, коли воно здійснюється у присутності потерпілого або інших осіб, але сам винний не усвідомлював цього моменту і вважав, що діє таємно від інших осіб. Таємним також визнається викрадення, яке вчинюється у присутності потерпілого або інших осіб, але непомітно для них. Як крадіжку слід розглядати протиправне вилучення чужого майна особою, яка не була наділена певною правомочністю щодо викраденого майна, а за родом своєї діяльності лише мала доступ до цього майна.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 02.07.2022 року, не будучи наділеним правомочністю стосовно майна, з житлового будинку АДРЕСА_1 вчинив правопорушення у відсутність власника нерухомого майна ОСОБА_5 , таємно, непомітно для потерпілого викрав його майно, тобто вчинив крадіжку, оскільки протиправно вилучив чуже майно, не будучи власником щодо такого викраденого майна.
Крадіжка визнається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. Визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна (зокрема його властивостей, розміру, ваги), місця, з якого воно було вилучено та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд.
Правопорушення вчинене ОСОБА_7 становить закінчений склад правопорушення. Оскільки згідно ч.1 ст. 13 КК України закінченим кримінальним правопорушенням визнається діяння, яке містить усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею КК України.
Судом встановлено, що викрадені речі ОСОБА_7 в незаконний спосіб вилучив, мав реальну можливість ними розпорядитися та розпорядився, залишивши їх у себе.
Окрім цього, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 є суб`єктом правопорушення оскільки він є осудною особою, оскільки досяг 14-річного віку, так як кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення правопорушення виповнилося 14 років, вчинив правопорушення у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Крім цього, ОСОБА_7 може нести кримінальну відповідальність за вчинене ним правопорушення, оскільки він є фізичною особою, тобто людиною, і може нести кримінальну відповідальність оскільки є громадянином України, що відповідає вимогам ч.1 ст.18, ч.1 ст. 22 КК України.
Суб`єктивна сторона крадіжки характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном. Змістом умислу винного при крадіжці охоплюється його переконаність у тому, що викрадення ним майна здійснюється таємно від потерпілого, очевидців або осіб, у володінні чи під охороною яких знаходиться майно: за відсутності сторонніх
Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому.
Із суб`єктивної сторони крадіжка передбачає тільки прямий умисел - особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає завдати таку шкоду.
Суб`єктивна сторона правопорушення проявляється у внутрішній стороні суспільно-небезпечного діяння, яка характеризує психічне ставлення особи до вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння та його наслідків. Вона виражається у вині в формі умислу, а також у мотиві і цілі, які в сукупності відображають зв`язок волі і свідомості особи з суспільно небезпечним діянням, яке вона вчиняє, і його наслідками.
Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямий умисел має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Таким чином, прямий умисел характеризується трьома ознаками: 1) усвідомленням суспільної небезпеки діяння; 2) передбаченням суспільно небезпечних наслідків цього діяння; 3) бажанням настання передбачуваних наслідків. Дві перших ознаки складають інтелектуальний момент умислу, остання вольовий. Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК України характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.
Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.
Вольова поведінка людини, у тому числі і злочинна, виходить із визначених мотивів і направляється на досягнення певної мети. Мотивом може бути особисті неприязні стосунки; помста, ревнощі; хуліганські мотиви; корисливі мотиви тощо.
Зміст інтелектуального моменту прямого умислу при крадіжці полягає в усвідомленні особою фактичної сторони вчинюваного, а також передбачені нею настання суспільно небезпечних наслідків своєї дії. Усвідомлюючи фактичну сторону вчинюваного, суб`єкт усвідомлює й соціальне значення свого діяння, його характер і суспільну небезпеку.
Судом встановлено, що в діях ОСОБА_7 розкрита суб`єктивна сторона в формі прямого умислу, оскільки ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний, протиправний характер свого діяння, передбачав і бажав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій у формі заподіяння шкоди потерпілій особі, знав що від його дій у даній ситуації і при заданих ним умовах настануть суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди потерпілій особі, усвідомлював, що посягає на чужі речі, таємно вилучив з корисливим мотивом для себе чуже майно, на яке він не має ніякого права.
З суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, вчинюється тільки з прямим умислом. В діях ОСОБА_7 проявилася суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Кваліфікованими видами крадіжки є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 , будучи суб`єктом правопорушення, достовірно знаючи що діє в період дії введеного воєнного стану згідно указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 року з 05.30 год строком на 30 діб, який затверджено Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року (зі змінами, внесеними Указами № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року та № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року) та строк якого продовжено на 90 діб Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, який затверджено Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, 02.07.2022 року приблизно о 00 год 10 хв, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з прямим раптово виниклим умислом на заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу в житлове приміщення, в якому проживає, з мотивів корисливої зацікавленості, переслідуючи прямий умисел та корисливий мотив, спрямований на порушення права власності особи і на таємне заволодіння чужим майном, таємно, умисно, будучи переконаним що своїми вмисними діями таємно, непомітно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, за відсутності потерпілого і власника ОСОБА_5 протиправно, не будучи наділеним правомочністю щодо майна, зайшовши через вхідні двері до житлового будинку в якому ОСОБА_7 проживає та який належить його батьку ОСОБА_9 , що розташований по АДРЕСА_1 , звідки викрав належні ОСОБА_5 дорожню валізу, сумку-месенджер (наплічна сумка), мобільний телефон марки «Readme С11 2021», портмоне в якому знаходились 100 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 4852,00 гривень.
Таким чином підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності може бути таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Таким чином, аналізуючи дії ОСОБА_7 та оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що події кримінального правопорушення мали місце, вина ОСОБА_7 доведена поза розумним сумнівом, а його дії слід кваліфікувати за ст.128 КК України і за ч.4 ст.185 КК України.
За таких обставин, у діяннях ОСОБА_7 містяться всі елементи (ознаки) складу правопорушень - необережному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження і таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та кваліфікує його дії за ст.128 КК України як у необережному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження і за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.
Призначаючи покарання відносно обвинуваченого, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки вчинене ОСОБА_7 правопорушення, передбачене ст.128 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, оскільки згідно ч. ч. 1,3,4 ст. 12 КК України злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі, а нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Окрім цього, вчинене ОСОБА_7 правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, оскільки згідно ч. ч. 1,3,5 ст. 12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і тяжким злочином є передбачене кримінальним кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
При цьому, слід мати на увазі, що ст.62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Судом, відповідно до ст.66 КК України, при вирішенні справи, приймається до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої особи - щире каяття у скоєному, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке виражається в активній участі.
Судом встановлено, що наявні обставини, які пом`якшують покарання.
Судом, відповідно до ст.66 КК України, прийняті до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , який внутрішньо переконавшись, надавши критичну оцінку своїй протиправній поведінці через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, активно, за власною ініціативою сприяв розкриттю злочину, надавав докази і іншу інформацію про свою злочинну діяльність. Тому судом враховано як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого це щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки згідно п.1 ч.1 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, і такі обставини характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння, слугують критерієм індивідуалізації покарання.
Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_7 проявилося щире каяття.
Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Судом відповідно до ст.66 КК України прийнято до уваги і враховано обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст.67 КК України, вчинення правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Судом в повному об`ємі вивчена особа обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце реєстрації по АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, характеристикою, довідкою про склад сім`ї.
За місцем проживання на території Боринської об`єднаної територіальної громади Самбірського району Львівської області характеризується добре, скарг від жителів села на нього не надходило.
ОСОБА_7 згідно ст.89 КК України раніше не судимий.
Враховано відсутність сім`ї обвинуваченого, оскільки неодружений, не має на утриманні малолітніх дітей чи непрацездатних осіб.
Судом враховано психічні ознаки, оскільки на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, і відсутність психічного розладу, що вбачається з довідки, виданої поліклінічним відділенням комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня».
За інформацією Самбірського районного сектору №2 філії Державної установи "Центр пробації" у Львівській області вбачається, що ОСОБА_7 на обліку не перебуває.
Також обвинувачений не є депутатом, будучи працездатним ніде не працює.
На протязі всього судового розгляду ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих йому правопорушень визнавав, відомості про працевлаштування в справі відсутні, потерпілий ОСОБА_5 претензій матеріального та морального характеру не має, у скоєному покаявся, не намагався уникнути відповідальності.
Відсутні підстави звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, у зв`язку з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, у зв`язку із закінченням строків давності.
Судом враховано обставини, що виключають кримінальну протиправність діяння, оскільки ОСОБА_7 не вчинив правопорушення з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Його дії не були спрямовані на затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи. Правопорушення не було вчинено у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності. Також ОСОБА_7 не вчинив правопорушення під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками, або вчинення діяння в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети.
Оцінюючи поведінку обвинуваченого, суд звертає увагу на те, і бере до уваги факти виконання ним процесуальних обов`язків, систематичні явки в усі судові засідання, що не призвело до затягування судового розгляду, що вказує на добросовісну і відповідальну процесуальну поведінку обвинуваченого.
За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе при застосуванні до нього покарання в межах санкції ст.128 КК України та ч.4 ст.185 КК України.
Суд призначає покарання в дотримання вимог ст.65 КК України у межах, установлених у санкцією ст.128 КК України та ч.4 ст.185 КК України, що передбачає відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення відповідно до положень Загальної частини КК України враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
З урахуванням обставин вчинення кримінальних правопорушень, думки прокурора, який в судових дебатах просив призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді 5 (двох) років обмеження волі шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, застосувавши до підсудної особи ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки, суд вважає можливим призначити обвинуваченому за кожен з вчиненим ним кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі, з застосуванням ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і визначити остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю вчинених правопорушень, оскільки при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань і при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає більш суворе покарання. Призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів суд застосовує принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим і в такий спосіб суд не лише індивідуалізує покарання, а й стверджує принцип невідворотності покарання.

Окрім цього, при призначенні остаточної міри покарання підсудному ОСОБА_7 судом застосовується ст. 75 КК України і звільняє його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Також згідно ст. 76 КК України суд вирішує покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені даною статтею.
Таким чином, згідно зі ст.6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Дубенко проти України» від 11.01.2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та інші).
Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_7 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.
Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.
Питання про долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження і таке питання потрібно вирішити в порядку ст.100 КПК України.
У зв`язку з наявністю речових доказів, дане питання вирішувати наступним чином.
Медичну карту стаціонарного хворого №14027 заведену комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» з приводу лікування ОСОБА_5 повернути комунальному підприємству «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» (36011 вул.Шевченка,23 м.Полтава Полтавська область) після вступу вироку в законну силу.
Медичну карту стаціонарного хворого №2741 заведену комунальним підприємством «Хорольська міська лікарня» з приводу лікування ОСОБА_5 повернути комунальному підприємству «Хорольська міська лікарня Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області» (37800 вул.М.Полонського,11/1 м.Хорол Хорольський район Полтавська область) після вступу вироку в законну силу.
Вимогами ч.4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
На підставі ч.4 ст.174 КПК України, суд, одночасно з ухваленням рішення, вважає що у зв`язку з тим, що судовий розгляд закінчується, на переконання суду в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, у зв`язку з чим суд скасовує накладений арешт.
Арешт на речові докази накладався.
Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 13.07.2022 року про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, згідно якої накладено арешт на майно - одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 .
Ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду від 13.07.2022 року про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, згідно якої накладено арешт на мобільний телефон марки «Readme С11 2021».
При розгляді даного питання про повернення майна законному володільцю, судом враховано, те, що досліджено всі наявні на той момент підстави перебування такого майна у власності потерпілого ОСОБА_5 .
При вирішенні даного питання стосовно речового доказу судом враховано те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України право володіння не є тотожним праву власності, а є лише частиною його змісту. Зазначені вищеперелічені факти та відомості разом із відомостями, що викладені у копіях доданих до матеріалів кримінального провадження документів вказують на те, що такі речі належать ОСОБА_5 .
Також суд враховує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 КПК України на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення. Підстави та порядок тимчасового вилучення майна визначаються ст. 167 та ст. 168 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна, є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 ст. 167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
У зв`язку з чим арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.07.2022 року та ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.07.2022 року на одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 , на мобільний телефон марки «Readme С11 2021» скасувати, повернувши такі речі власнику ОСОБА_5 .
Мобільний телефон марки «Readme С11 2021» SUD1136288, одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 , які згідно квитанції №248 виданої 12.07.2022 року ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області знаходяться у зв`язку з передачею на зберігання в кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області повернути у власність потерпілого ОСОБА_5 на підставі ст. 100 КПК України, після вступу вироку в законну силу.
Інші письмові докази і характеризуючі особу матеріали, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, у подальшому слід зберігати при матеріалах справи.
При вчиненні правопорушення було встановлено, що ОСОБА_7 не було використано сторонніх знарядь і засобів.
Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.
У відповідності до положень ч.2 ст.124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, здійснені документально підтверджені процесуальні витрати.
Згідно п.2 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов. В рамках кримінального провадження не було пред`явлено цивільного позову.
В рамках кримінального провадження прокурором в порядку ст.128 КПК України не було пред`явлено цивільного позову.
Потерпілий ОСОБА_5 претензії матеріального та морального характеру не висував, цивільного позову в рамках кримінального провадження не пред`явлено.
Оскільки по справі наявні процесуальні витрати відсутні, суд в такому випадку не вирішує дане питання.
Щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
В кримінальному провадженні заходи забезпечення застосовувалися, у зв`язку з чим дане питання судом вирішується.
Стосовно ОСОБА_7 в ході досудового слідства, а також судового розгляду справи обирався запобіжний захід у вигляді застосування домашнього арешту на строк 2 місяці, до 05.12.2022 року включно.
Суд не вбачає підстав і потреби в зміні або в обранні відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу на цьому етапі судового розгляду.
Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_7 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.
Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Керуючись ст.ст.7, 8, 9, 22, 30-33, 84-86, 110, 318, 319, 349, 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ :
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України.
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ст.128 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначає покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Застосувати до ОСОБА_7 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно з п.п. 1,2 ч.1 ст. 76, ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи засудженої особи.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у вигляді застосування домашнього арешту, залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.07.2022 року на мобільний телефон марки «Readme С11 2021» скасувати.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.07.2022 року на одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно - коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 скасувати.
Речові докази після вступу вироку в законну силу:
-мобільний телефон марки «Readme С11 2021» SUD1136288, одну дорожню валізу темно-зеленого кольору, одну сумку-месенджер (наплічна сумка) темно-коричневого кольору, одну коробку від мобільного телефону марки «Readme С11 2021», інструкцію до мобільного телефону, один стартовий пакет компанії Vodafon з номером НОМЕР_1 , які згідно квитанції №248 виданої 12.07.2022 року ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області знаходяться у зв`язку з передачею на зберігання в кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області повернути у власність потерпілого ОСОБА_5 ,
-медичну карту стаціонарного хворого №14027 заведену комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» з приводу лікування ОСОБА_5 повернути комунальному підприємству «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» (36011 вул.Шевченка,23 м.Полтава Полтавська область)
-медичну карту стаціонарного хворого №2741 заведену комунальним підприємством «Хорольська міська лікарня» з приводу лікування ОСОБА_5 повернути комунальному підприємству «Хорольська міська лікарня Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області» (37800 вул.М.Полонського,11/1 м.Хорол Хорольський район Полтавська область).
Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження - витяги з ЄРДР у кримінальному провадженні, постанови про визнання та прилучення до справи речових доказів, висновки експертів, ухвали слідчого судді, квитанцією №248 виданої 12.07.2022 року ВП №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області, а також докази, які характеризують обвинувачену особу - зберігати при кримінальній справі.
Вирок суду першої інстанції може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Роз`яснити учасникам кримінального провадження право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1