Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

23 серпня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження №0000365 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, і призначено покарання вісім років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15.11.2021 року, остаточне покарання призначено вісім років і два місяці позбавлення волі, строк відбування якого рахується з 20.10.2021 року.
Вирішено питання щодо речових доказів по справі.
Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 17.10.2021. близько 04 год, перебуваючи в житловому будинку, що на АДРЕСА_1 , на грунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно наніс не менше 5-ти ударів кулаками обох рук по голові та не менше 2-х ударів кулаками обох рук по тулубу ОСОБА_8 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, просторої лівобічної субдуральної гематоми, яка призвела до набряку-набухання та компресії головного мозку з крововиливами під оболонки головного мозку, внаслідок чого ОСОБА_8 помер на місці події.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчиненого злочину, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, вважає вирок надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, який розкаявся у вчиненому. Просить вирокДубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року в частині призначеного покарання змінити і призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 121 КК України, або ж покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату і час судового розгляду, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, в судове засідання не з`явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 , підтримані обвинуваченим ОСОБА_6 , доводи прокурора, який вважає вирок законним та обгрунтованим і просить залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних в провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Твердження апелянта про призначення ОСОБА_6 надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
При обранні покарання ОСОБА_6 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, в тому числі, й за вчинення тяжких злочинів( т. 1 а.с. 174-175), позитивну характеристику з місця проживання, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, про що наголошує і захисник, обтяжуючу обставину рецидив злочинів, і призначив ОСОБА_6 покарання, максимально наближене до мінімальної межі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, належним чином обґрунтованим і підстав для його зміни в частині призначеного покарання, як про це йдеться в апеляційній скарзі, враховуючи системний характер неправомірних дій ОСОБА_6 , не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3