КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 26 липня 2022 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року,

за участі:
прокурора ОСОБА_7 ,
представника - адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :75:195:0028, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонено власнику, іншим особам, будь-яким державним та приватним органам, установам, підприємствам та організаціям у володінні, користуванні чи розпорядженні яких перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :75:195:0028 здійснювати будь-які будівельні роботи.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року, скасувати ухвалу, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та скасувати арешт земельної ділянки з кадастровим номером :75:195:0028, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо строку апеляційного оскарження апелянт зазначає, що розгляд клопотання відбувся без участі власника майна, копію оскаржуваної ухвали не направлено, про її існування стало відомо на підставі витягу з реєстру речових прав 27 червня 2022 року, апеляційну скаргу направлено 01 липня 2022 року поштовим зв`язком.
Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, у зв`язку із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що власник майна не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, відтак арешт накладено необґрунтовано.

Крім того, арештована змелена ділянка не несе на собі жодних слідів ознак злочину та не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Накладений арешт порушує право власника майна на вільне володіння майном.

На думку апелянта, висновок слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали є передчасним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів судового провадження, відділом дізнання Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 01 жовтня 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 00000881, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Під час дізнання встановлено, що невстановлена особа у невстановлений час та місце підробила рішення КМДА від 17.12.2015 року № 321/321, згідно якого 27.03.2019 було здійснено первинну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .

Також органом дізнання встановлено, що при опрацюванні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) встановлено, що земельна ділянка (кадастровий номер-:75:195:0028) за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2019 № 573 перебуває у приватній власності ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію нерухомого майна від 29.03.2019 № 46221815).
Первинна реєстрація права власності на дану земельну ділянку була здійснена 27.03.2019 № 46181204 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за ОСОБА_10 на підставі рішення Київської міської ради від 17.12.2015 № 321/321.
При цьому, Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва жодних рішень щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером :75:195:0028 для будівництва і обслуговування житлового будинку, в тому числі рішення від 17.12.2015 № 321/321 про передачу ОСОБА_10 , у власність чи користування не приймала.
Проведеним оглядом місця події 13 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено земельну ділянку, яку постановою інспектора відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_11 від 13 січня 2021 року визнано речовим доказом у кримінальному провадження №0000881 від 01.10.2020 р.
14 січня 2021 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вказану земельну ділянку, з метою збереження речового доказу та із забороною на здійснення будь-яких робіт на ній.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року клопотання задоволено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.
У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст. 170 КПК України).

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000881 про накладення арешту на вказану земельнуділянку, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про необхідність накладення арешту на вказане майно, із забороною здійснювати будівельні роботи та з метою збереження речових доказів.
Крім того, зазначене майно у даному кримінальному провадженні постановою інспектора відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_11 від 13 січня 2021 року визнано речовим доказом у кримінальному провадження №0000881 від 01.10.2020 р.(а. с. 14-15).
Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співмірність втручання у права власника майна, з потребами кримінального провадження.

З огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому, доводи апелянта про те, що слідчим суддею безпідставно накладено арешт на вказане майно, не можуть прийматися до уваги, оскільки арешт на вказане майно накладено з правових підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на вказане майно із забороною будівництва та з метою збереження речових доказів, оскільки прокурором доведені обставини, які підтверджують, що незастосування такого обмеження може призвести до відчуження, пошкодження, використання, перетворення, майна, що як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна із забороною його відчуження, користування, будівництва, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Щодо доводів апелянта з приводу відсутності прізвища інспектора у постанові про визнання речовими доказами, спростовуються матеріалами провадження, оскільки у вказаній постанові вказано, що інспектор відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_11 визнав вказану земельну ділянку речовим доказом.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 навіть з урахуванням усіх викладених в них доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Поновити представнику ОСОБА_5 адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року.
Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,- без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

Єдиний унікальний № 759/498/21 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_15
Провадження № 11сс/824/2865/2022 Доповідач ОСОБА_16
Категорія ст.170 КПК України