Номер провадження: 11-кп/813/195/22
Справа № 509/1988/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000577 від 11.03.2016 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 , на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.06.2020 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Бар, Вінницької області, громадянки України, українки, з вищою освітою, заміжньої, маючої на утриманні двох неповнолітніх дітей 2005 р.н. та 2008 р.н., працюючої директором ТОВ «ЦОНМ «Камелот», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнена від відбування основного призначеного їй покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вироком суду задоволено цивільний позов прокурора та стягнуто з ОСОБА_8 3448,94 грн. в дохід держави в особі КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_10 .
Цивільний позов законної представниці потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_15 задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» на користь ОСОБА_15 на відшкодування майнової шкоди 100000 грн. і на відшкодування моральної шкоди 8594 грн., а усього - 108594 грн.
У відшкодування шкоди, спричиненої злочином, також стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_15 майнову шкоду у розмірі 71880,15 грн. та моральну шкоду у розмірі 241406 грн..
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових авто-технічних та транспортно-трасологічних експертиз в загальному розмірі 4749,84 грн.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винуватою у тому, що вона 10 березня 2016 року, приблизно о 13 год. 05 хв., в світлий час доби, керуючи належним їй на праві власності технічно-справним автомобілем марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 , на порушення п. 12.4 ПДР України зі швидкістю 65,3 км/год, тобто з перевищенням максимально допустимої швидкості в населеному пункті, рухалась по сухому асфальтобетонному покриттю вул. Т. Шевченка в смт. Овідіополь, в напрямку від вул. Дзержинського до вул. Портової. Так, поблизу будинку № 245 по вул. Т. Шевченка, Демченко, в порушення пунктів 1.5, 1.7, 2.3б), 12.3 Правил дорожнього руху - своєчасно не вжила заходів до зниження швидкості аж до зупинки керованого нею транспортного засобу та допустила наїзд передньою правою частиною свого автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка спочатку стояла на правому узбіччі, а потім почала перетинати проїзну частину дороги у невстановленому для переходу місці справа-наліво по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, малолітній потерпілій - пішоходу ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сполученої краніо-скелетної травми, а саме: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку з забоями та саднами обличчя; закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням відламків; закрита травма лівого кульшового суглобу у вигляді перелому шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків, які були спричинені ударною дією тупих твердих предметів (садна за механізмом тертя-ковзання), якими могли бути зовнішні частини автомобіля в умовах ДТП (наїзду легковим автомобілем), які утворилися незадовго до звертання до Овідіопольської ЦРЛ та подальшої госпіталізації потерпілої ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до лікувального закладу (ООДКЛ), і таким чином, могли бути спричинені 10.03.2016 р. Наслідками закритої черепно-мозкової травми став розвиток церебростенічного синдрому, що відповідно до ст. 3 б) Таблиці відсотків постійної втрати загальної працездатності в результаті різних травм… до «Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-трудової експертизи» становить 15% стійкої втрати загальної працездатності. Стан після внутрішньосуглобового ушкодження кульшового суглобу відповідно до ст. 138 Таблиці відсотків постійної втрати загальної працездатності в результаті різних травм… до «Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-трудової експертизи» становить 20% стійкої втрати загальної працездатності. Таким чином, загальна стійка втрата загальної працездатності складає : 15 + 20 = 35%. Таким чином, тілесні ушкодження у малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинили розлад здоров`я, пов`язаний зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину, а саме на 35%, і які за цим критерієм, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 36 від 23.01.2019 р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції під час якого необхідно призначити експертизи, повторно допитати свідків, провести інші слідчі дії з метою відтворення точної картини подій.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що показання малолітньої потерпілої не узгоджуються з даними відеозапису, викладеними у вироку, оскільки потерпіла весь час дивилась у правий бік і не контролювала ситуацію з лівого боку. Під час допиту потерпілої порушено вимоги ст.226 КПК України, оскільки не було залучено психолога або педагога. Відеозапис події був наданий за заявою свідка, а слідчим не здійснено огляду цифрового носія, що здійснював запис, не вилучено відеозапис цілком з носієм, не внесені його характеристики для ідентифікації, що може викликати сумніві в оригінальності запису, а також його монтажу. Захисник стверджує, що вказаний відеозапис не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

Крім того, захисник зазначає, що до протоколу огляду місця події не були внесені відомості щодо всіх учасників слідчої дії, в тому числі патрульні поліцейські, що прибули на виклик на місце пригоди та складали протокол; поняті не були допитані на досудовому слідстві та під час судового розгляду; схема місця ДТП не містить основних складових (місця наїзду на пішохода, місця знаходження потерпілої після ДТП).

Захисник також вважає, що слідчий експеримент складено з порушеннями, оскільки він проведений за відеозаписом, але з відео запису не можливо встановити умови оглядовості по правому узбіччю, оскільки камера не охополює таку відстань; не було здійснено замірів та не перевірено швидкість руху автомобіля потерпілої. Висновок судової-автотехнічної експертизи був отриманий із порушенням вимог закону та потребував повторного дослідження, оскільки ступінь виникнення небезпеки для водія не відповідав дійсності. Вихідні дані, які встановлені в постанові слідчого про призначення експертизи ґрунтуються на слідчому експерименті, який є недопустимим доказом, що свідчить про недопустимість протоколу слідчого експерименту, а саме експертиза є також недопустимим доказом; дані стосовно швидкості автомобіля є невстановленими та потребують додаткової перевірки, шляхом проведення повторної експертизи.

Захисник також вважає, що судом не прийнято до уваги положення ч.ч.2 та 4 ст.1193 ЦК України, за якими шкода, спричинена потерпілій, за наявності її вини, повинна бути зменшена, однак факт порушення потерпілою ПДР не було встановлено судом та не враховано у вироку.

Крім того, на думку захисника, судом не враховано, що обвинувачена намагалась допомогти потерпілій матеріально, однак від її допомоги остання відмовлялась, а шляхом звернення до СМІ було сформовано іншу думку про ОСОБА_8 , в тому числі вчинено тиск на суд. При цьому, ОСОБА_8 нотаріально засвідчила заяву, в якій зазначено про виплату 20000 грн, якими потерпіла може скористатись у будь-який момент. Судом не враховано сімейний та матеріальний стан ОСОБА_8 , яка утримує двох неповнолітніх дітей та непрацездатного чоловіка - інваліда І групи, утримує родину на кредитні кошти, оскільки в даний час не працює.

Представник ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 в своїй апеляційній скарзі вважає незаконним вирок суду в частині стягнення зі страхової компанії моральної шкоди в розмірі 8594 грн., який підлягає зміні в цій частині, шляхом стягнення з ПрАТ «АСК «ОМЕГА» страхового відшкодування в загальному порядку у розмірі 100000 грн., а в іншій частині позовних вимог до ПрАТ «АСК «ОМЕГА» просить у задоволенні позову відмовити.
Представник ПрАТ «АСК «ОМЕГА» зазначає, що суд правомірно стягнув з ПрАТ «АСК «ОМЕГА» на користь потерпілої матеріальну шкоду у розмірі 100000 грн., однак безпідставно стягнув 8594 грн. моральної шкоди, оскільки вона є складовою частиною шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілої, а згідно з п.9.3 ст. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100000 грн. на одного потерпілого, а тому загальний розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю ОСОБА_10 , не може перевищувати 100000 грн.
Захисником ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції без подання окремо апеляційної скарги на вирок суду, були подані зміни та доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , а також низка клопотань про дослідження доказів, призначення експертизи та допит свідків. Проте, зміни та доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 були повернуті останньому та відмовлено у їх прийнятті до розгляду, про що окремо постановлено ухвалу суду від 06.09.2022 року.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Представник ПрАТ «АСК «ОМЕГА» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, однак в апеляційній скарзі просив розглянути справу за його відсутності.

Захисник ОСОБА_9 , з огляду на відмову у прийнятті змін та доповнень до апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , відмовився від клопотання про повторне дослідження доказів, але просив врахувати його доводи, зазначені в описовій частині змін та доповнень до апеляційної скарги, як його правову позицію щодо наявності підстав для призначення нового розгляду кримінального провадження, оскільки в основу вироку покладені недопустимі докази.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинувачену, які підтримали апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та цивільного відповідача, просили їх задовольнити; прокурора ОСОБА_7 , яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , а апеляційну скаргу цивільного відповідача задовольнити частково; представника потерпілого та законного представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг захисника ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 .
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 стосовно того, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , окрім посилань на недопустимість доказів, які на його думку стали підставою для постановлення необґрунтованого рішення суду першої інстанції про визнання ОСОБА_8 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, інших підстав для скасування вироку та, більш того, для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не наводить.

Апеляційний суд звертає увагу, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, визначені положеннями ст.415 КПК, вони є конкретними, передбачають звужене коло підстав для призначення нового розгляду та розширеному тлумаченню не підлягають.

Більш того, захисник ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 та також наполягав на призначенні нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, таких підстав також не навів.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в апеляційній скарзі не наведено підстав для скасування оскарженого вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження, а тому в цій частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, яке на думку захисників полягало у безпідставному покладенні в основу вироку недопустимих доказів, то ці доводи є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.2 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас, частиною третьої зазначеної статті, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Захисником та представником цивільного відповідача в апеляційних скаргах не ставилось питання про повторне дослідження доказів, з огляду на що, колегія суддів розглядає апеляційні скарги в межах досліджених судом першої інстанції доказів та відповідно до вироку суду, без безпосереднього дослідження таких доказів самостійно, а лише надає їм оцінку в розрізі мотивів поданих апеляційних скарг.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, оскільки висновки суду є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ньому доказами.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Не зважаючи не невизнання ОСОБА_8 своєї вини в інкримінованому їй злочині, суд першої інстанції послався у вироку на надані стороною обвинувачення та досліджені під час судового засідання докази, яким суд апеляційної інстанції надає свою правову оцінку, яка не є відмінною від оцінки, наданої судом першої інстанції.
Зокрема, обвинувачена ОСОБА_8 відмовилась від надання своїх пояснень стосовно інкримінованого їй злочину у суді першої інстанції. Натомість, місцевий суд безпосередньо допитав у судовому засіданні потерпілу ОСОБА_10 , законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_15 , свідків: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .
Окрім того, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким судом надана належна правова оцінка, а саме: висновок комісійної судово-медичної експертизи №36 від 23.01.2019 року; довідка дитячої консультації Овідіопольської ЦРЛ №201 про потребу дитини інваліда ОСОБА_10 , 22.09.2007 року у домашньому догляді та медичний висновок про дитину інваліда №84 від 26.12.2016 року; відео-запис події ДТП, яка мала місце 10.03.2016 року; заява свідка ОСОБА_18 від 11.03.2016 р. з проханням приєднати до матеріалів кримінального провадження DVD-диск №РЕР683KL14025406 з файлом відеозапису; протокол огляду та перегляду відеозапису та фото-таблицею до нього від 11.03.2016 року; протокол про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу компакт-диску №РЕР683KL14025406 від 11.03.2016 року; рапорт старшого чергового інспектора Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_20 від 10.03.2016 року; протокол огляду місця ДТП, схемою та фото-таблицею до нього від 10.03.2016 року; постанова про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу автомобілю марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 та передачі його на зберігання власниці ОСОБА_21 від 11.03.2016 року; розписка ОСОБА_8 про отримання нею свого автомобілю марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 на відповідальне зберігання від 17.04.2016 року; висновок судової експертизи технічного стану автомобілю марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 та фото-таблиці до нього № 61-А від 13.04.2016 року; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи та фото-таблиці до нього № 62-А від 05.04.2016 року; протокол проведення слідчого експерименту, схемою та фото-таблицею до нього від 11.04.2016 року; висновок судової авто-технічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобілем марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 на малолітнього пішохода з фото-таблицею до нього від 18.05.2016 року.
З огляду на безпосереднє дослідження у суді першої інстанції доказів, наданих в ході судового розгляду, які були визнані належними та допустимими, колегія суддів, на противагу доводів апеляційної скарги захисника вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази по справі, яким надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, вказує на те, що судове рішення відносно ОСОБА_8 прийняте відповідного до вимог діючого КПК України.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Водночас, апеляційний суд вважає, що доводи скарги захисника ОСОБА_13 стосовно визнання доказів недопустимими фактично зводяться до незгоди з прийнятим судом першої інстанції рішенням.
Так, посилання захисника на неузгодженість показань малолітньої потерпілої з даними відеозапису, викладеними у вироку, оскільки потерпіла весь час дивилась у правий бік і не контролювала ситуацію з лівого боку є такими, що по своїй суті не можуть вплинути ні на кваліфікацію дій обвинуваченої, ні на спростування самого факту події ДТП, оскільки у вироку викладені показання як малолітньої потерпілої, в тих межах як остання їх пам`ятає, так і відеозапис, на якому зафіксовано саму подію. Самі по собі обставини того, що малолітня потерпіла пояснила, що вона дивилась і в лівий бік, про що не зазначено у вироку суду з огляду на переглянутий відеозапис, не є обставинами, які могли вплинути на постановлення іншого судового рішення, оскільки як встановлено судом першої інстанції, причиною ДТП було недотримання саме водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 1.5, 1.7, 2.3 «б», 12.3, 12.4 Правил безпеки дорожнього руху. При цьому, судом зазначено у вироку, про поведінку малолітнього пішохода ОСОБА_22 , яка перетинала проїзну частину дороги у невстановленому для переходу місці, що в свою чергу враховано судом при призначені покарання ОСОБА_8 .
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що стороною захисту не оспорюються події, які відображені на відеозапису виданому свідком ОСОБА_18 , як такі, що мали місце саме у такому вигляді, так само як і вірне викладення судом вказаних подій у вироку, за виключенням швидкості руху транспортного засобу.
Водночас, сторона захисту оскаржує сам факт долучення відеозапису, на якому зображено обставини ДТП за участі обвинуваченої ОСОБА_8 та малолітньої потерпілої ОСОБА_10 .
Захисник посилається на те, що не здійснено огляду цифрового носія, що здійснював запис, не вилучено його цілком з носієм, не внесені його характеристики для ідентифікації, а також не проведено експертного дослідження щодо наявності ознак монтажу в ньому, що на думку захисту вказує на недопустимість цього доказу, як і на недопустимість в подальшому проведеного експертного дослідження, яким встановлено швидкість транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_8 .
Апеляційний суд вказані доводи безпідставними, враховуючи при цьому положення кримінального процесуального закону та судову практику Верховного Суду.
Так, відповідно до приписів ч. 2 ст. 100 КПК України - речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій його було надано. Сторона кримінального провадження, якій надано речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються у протоколі огляду. Таким чином, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ може бути надано стороні кримінального провадження добровільно, або на підставі судового рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, наявний у справі DVD диск з камери відеоспостереження, розміщеної на фасаді паркану будинку АДРЕСА_2 , був добровільно наданий власницею будинку свідком ОСОБА_18 , про що зазначено у вироку суду, а тому слідчому не було необхідності звертатися з відповідним клопотанням до слідчого судді для отримання копії запису, що не суперечить вимогам КПК України.
Крім цього, Верховний Суд в постанові від 10.09.2020 року (справа №751/6069/19) зазначив, що матеріальний носій це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Долучений слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу DVD диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді у виді файлів.
З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що сторонами кримінального провадження, в тому числі і стороною захисту, не оспорювався факт того, що на вказаному відеозаписі зображена подія ДТП, яка мала місце 10.03.2016 року за участю автомобіля під керуванням обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 , які були встановлені судом першої інстанції в даному кримінальному провадженні.
Наданий свідком ОСОБА_18 DVD-диск з відеозаписом був оглянутий слідчим, про що складено відповідний протокол огляду від 11.03.2016 року та винесено постанову від 11.03.2016 року про визнання та приєднання диску до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу, на що також послався суд першої інстанції у вироку.
З огляду на наведене, доводи захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_9 про визнання DVD-диску з відеозаписом недопустимим доказом у зв`язку з тим, що він не є оригінальним носієм інформації, є безпідставними.
Твердження захисників про визнання недопустимим доказом висновку експерта судової авто-технічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобілем марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 на малолітнього пішохода з фото-таблицею до нього від 18.05.2016 року, що був складений на підставі наданого відеозапису, апеляційний суд визнає також безпідставним, з огляду на те, що предметом дослідження був не лише протокол огляду відеозапису та протокол слідчого експерименту, а й сам відеозапис досліджувався безпосередньо експертом, а також матеріали провадження, надані до експертної установи.
При цьому, з огляду на висновок експерта, який міститься в мотивувальній частині вироку суду, не вбачається висновків, складених експертом на припущеннях, або з вказівкою на те, що наданий відеозапис викликає сумніви у його монтажі, що могло б вплинути взагалі не неможливість складення самого висновку у разі розриву кадрів.
Крім того, відеозапис був виданий свідком ОСОБА_18 наступного дня після ДТП, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що вказаний свідок перебувала у дружніх стосунках з потерпілими, або у недружніх стосунках з обвинуваченою та мала з нею неприязні стосунки, які б могли вплинути на бажання свідка внести будь-які зміни до відеозапису. Більш того, цілком очевидним залишається той факт, що для внесення відповідних змін до відеозапису необхідно володіти спеціальними знаннями у сфері монтажу.
Водночас, захисниками не надано обґрунтованих доводів стосовно того, що вказаний відеозапис містить ознаки монтажу, чому саме до таких висновків дійшли захисники, та які саме обставини (переривання відео запису, зміна кадрів, яка не притаманна для відеозапису, до якого не вносились зміни, або інші маніпуляції з можливим внесенням в нього змін або спотворень) викликають сумніви щодо автентичності вказаного запису.
Апеляційний суд звертає увагу, що доводи захисників зводяться лише до їх незгоди з подальшими висновками судової авто-технічної експертизи, в якій на підставі (в тому числі відео запису) експерт дійшов висновків щодо швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , а сторона захисту на власний розсуд (не володіючи спеціальними знаннями в даній сфері) висуває припущення щодо того, які обставини слід враховувати для обчислення швидкості автомобілю та часу реакції водія.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріли кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_8 скористалась своїм правом, передбаченим п.8 ч.3 ст.42 КПК щодо самостійного збирання та подання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду доказів, а також правом, передбаченим п.12 цієї норми закону, а саме заявляла клопотання про проведення слідчих та процесуальних дій, що підтверджувало її незгоду під час проведення досудового розслідування, як із порядком отримання відеозапису обставин події, так і висновку судового експерта.
Посилання захисників на не відкриття стороні захисту в порядку ст.290 КПК відеозапису подій, та інших доказів, що були досліджені судом та покладені в основу обвинувального вироку є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відкриття матеріалів обвинуваченій відбулося 31.05.2016 року, а відеозапис з місця події долучено до матеріалів провадження 11.03.2016 року, так як і інші докази. Більш того, як свідчать матеріалів провадження, ОСОБА_8 не залучала на стадії досудового розслідування захисника, що апріорі виключає таку процесуальну дію як ознайомлення захисника з матеріалами кримінального провадження в порядку ст.290 КПК. При цьому, сама обвинувачена не зазначає, що вказані матеріали провадження їй не відкривались та не надавались для огляду.
Більш того, з матеріалів кримінального провадження, в тому числі журналів судових засідань, вбачається, що обвинуваченою залучалось декілька захисників, які не повідомляли про ненадання їм матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, а диск із відеозаписом обставин ДТП надавався захиснику ОСОБА_9 під час судового розгляду, що останній підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції.
Доводи захисників про порушення порядку допиту малолітньої потерпілої, оскільки не було залучено психолога або педагога, є голослівними та спростовуються положеннями ч.1 ст.226 КПК, відповідно до яких допит малолітньої або неповнолітньої особи проводиться у присутності законного представника, педагога або психолога, а за необхідності - лікаря. Тобто, вказана норма закону лише перелічує осіб, за участі яких має бути проведено допит.
За змістом частини 1 статті 226, частини 8 статті 228, частини 1 статті 354 КПК при проведенні слідчої дії з малолітнім (неповнолітнім) потерпілим та його допиті в суді участь педагога не є обов`язковою, якщо процесуальна дія проводиться за участю законного представника.
Вказаний правовий висновок міститься в Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.05.2018 року (справа №296/4041/16-к).
У даному випадку допит малолітньої потерпілої ОСОБА_10 у суді першої інстанції проводився у присутності її батька, що свідчить про дотримання вимог процесуального закону.
Стосовно доводів сторони захисту про те, що до протоколу огляду місця події не були вписані всі учасники події, в тому числі патрульні поліцейські, що прибули на виклик та складали протокол; поняті не були допитані ні на досудовому слідстві, ні під час судового розгляду; схема місця ДТП не містить основних складових (місця наїзду на пішохода, місця знаходження потерпілої після ДТП), апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції досліджено протокол огляду місця ДТП, схему та фото-таблицю до нього від 10.03.2016 року. При цьому, посилання на не зазначення в протоколі як учасників патрульних поліцейських, що складали протокол, є безпідставними, оскільки вказаний протокол складено саме слідчим. В протоколі, як учасники зазначені ОСОБА_8 та поняті, які були присутні під час його складення. Доводи щодо відсутності у схемі до протоколу огляду місця ДТП від 10.03.2016 року місця наїзду на пішохода, місця знаходження потерпілої після ДТП, на думку апеляційного суду, фактично не могло мати місце, оскільки відповідно до самого протоколу огляду та рапорту старшого чергового інспектора Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_20 від 10.03.2016 року, зареєстрованого в журналі ЄОЗПВКПІП під №2531 про отримане ним 10.03.2016 року о 14:00 год. телефонного повідомлення про те, що 10.03.2016 року в смт. Овідіополь по вул. Т. Шевченка, 245, біля ЗОШ, відбулася ДТП з потерпілою ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діагноз «перелом шийки стегна зі зміщенням». Зазначені обставини вказують на те, що на момент складення протоколу огляду місця події самої потерпілої не було на місці огляду, оскільки остання була доставлена до лікарні, тому фактично зафіксувати місце наїзду на неї слідчому, який прибув на місце події не надалось можливим, та було зафіксовані основні дані, які були відомі на час огляду місця події.
В подальшому, відповідно до ч.1 ст.240 КПК, з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчим проведено слідчий експеримент шляхом відтворення обставин події, проведення необхідних дослідів.
Як вбачається із дослідженого під час судового розгляду у суді першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту, схеми та фото-таблиці до нього від 11.04.2016 року, слідча дія проведена за участю законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 батька ОСОБА_11 , його представника, та у присутності 2-х понятих. При цьому, перед проведенням вказаної слідчої дії, проведено огляд компакт-диску та переглянутий відеозапис з камери відео спостереження, розташованої на будівлі паркану буд. АДРЕСА_2 , в момент початку руху малолітнього пішохода в напрямку проїзної частини (запис виданий свідком ОСОБА_18 ). При цьому, у приміщенні буд. АДРЕСА_2 , учасники слідчої дії в присутності понятих вели спостереження на екрані ноутбука «Apple» в режимі реального часу через камеру відео спостереження розміщеної на паркані домоволодіння та звіряли розташування автомобіля-статиста на екрані монітору з розташуванням автомобіля «Chevrolet-Cruze» на аркуші додатку до протоколу слідчого експерименту. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що слідчим найбільш повно та точно здійснено відтворення обставин події, шляхом проведення слідчого експерименту.
Слід зазначити, що вказані відомості в подальшому, разом із самим відеозаписом та матеріалами провадження, були предметом дослідження судового експерта, та стали обґрунтуванням для складення висновку судової авто-технічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобілем марки «Сhеvrоlеt-Сruze» д/н НОМЕР_1 на малолітнього пішохода з фото-таблицею до нього від 18.05.2016 року. Водночас, як зазначалось вище, висновки експерта не містять сумнівів щодо невідповідності відеозапису обставинам події, ознак монтажу, або недоліків запису, що могли вплинути на неможливість зробити експертний висновок на підставі постанови слідчого про призначення експертизи.
При цьому, судовим експертом досліджувався відео запис обставин ДТП, протокол слідчого експерименту, а також інші матеріали кримінального провадження.
Інших доводів стосовно того, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, стороною захисту не надано, так як і обставин, що могли свідчити про спотворення відомостей викладених в протоколі. При цьому, сторона захисту не надала раціонального пояснення стосовно того, в чому саме полягало спотворення відомостей викладених в протоколі, зважаючи на те, що слідча дія проводилась за участі понятих, які разом з іншими учасниками слідчої дії оглядали відео запис та звіряли розташування автомобіля-статиста на екрані монітору з розташуванням автомобіля «Chevrolet-Cruze» на аркуші додатку до протоколу слідчого експерименту, та лише після встановлення точного місця розташування автомобіля-статиста аналогічного тому, де знаходився автомобіль «Chevrolet-Cruze» в момент початку руху пішохода на проїзну частину, була заміряна відстань від передньої частини автомобіля статиста до пішохода; в місці розташування пішохода в момент початку його руху, також визначалися в аналогічному порядку. Тобто, учасниками слідчої дії було досягнуто згоди з приводу основних обставин та місць розташувань, як потерпілої, так і транспортного засобу, та лише після цього відтворено обставини події.
Колегія суддів також зазначає, що згідно з ч.3 ст.240 КПК, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. З огляду на наведене, посилання сторони захисту про те, що до проведення слідчого експерименту не було залучено ОСОБА_8 , є безпідставними, оскільки: по-перше, остання на момент проведення вказаної слідчої дії не мала процесуального статусу підозрюваної, а по-друге, це є правом, а не обов`язком слідчого.
Захисник також посилається на те, що судом не прийнято до уваги положення ч.ч. 2, 4 ст.1193 ЦК України, за якими шкода, спричинена потерпілій, за наявності її вини, повинна бути зменшена, однак факту порушення потерпілою ПДР не було встановлено за результатами досудового розслідування та судового розгляду.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами сторони захисту.

Так, згідно з ч.2 ст.1193 ЦК, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

При прийнятті рішення суд взяв до уваги поведінку малолітнього пішохода ОСОБА_22 , яка перетинала проїзну частину дороги у невстановленому для переходу місці, що вплинуло на призначення покарання обвинуваченій, а також на розмір моральної шкоди, яку законний представник потерпілої просив задовольнити у сумі 300000 грн. Проте судом, з урахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, цивільний позов в цій частині задоволено частково, у сумі 250000 грн.

Доводи сторони захисту про вчинення ЗМІ тиску на суд, оскільки ними було сформовано іншу думку про ОСОБА_8 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження. Більш того, суд першої інстанції звернув увагу обвинуваченої на те, що благодійна допомога, надана батькам потерпілої та їй самій на лікування, є добровільною і розцінюється судом як благодійність громадян, і ні в якому разі не є намаганням матері потерпілої дитини «збагатитися за рахунок ОСОБА_21 », враховуючи той факт, що як майнова, так і моральна шкода потерпілій була завдана з вини обвинуваченої, і саме вона, в межах, встановлених ст. 1194 ЦК України зобов`язана відшкодувати ці збитки, яких зазнала малолітня потерпіла з вини ОСОБА_8 , внаслідок протиправних дій останньої, беручи до уваги те, що до моменту ДТП, малолітня дитина була здорова, а на даний час вона втратила своє повноцінне здоров`я, яке згідно з нормами Конституції України є найвищою цінністю в державі з урахуванням малолітнього віку потерпілої дитини, яка на момент постановлення вироку продовжувала лікування і реабілітацію.

На противагу доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції враховано як сімейний стан, зокрема наявність на утриманні обвинуваченої неповнолітньої доньки ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і малолітньої доньки ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , так і постійного місця роботи та проживання, позитивну характеристику.

Апеляційний суд вважає, що судом обґрунтовано враховано характер та обсяг моральних страждань, порушення звичайного способу та ритму життя потерпілої - дитини, та з урахуванням всіх обставин, прийнято рішення, що завдана останній моральна шкода підлягала відшкодуванню у сумі 250000 грн., яка на противагу доводам апеляційної скарги захисника, є меншою від заявлених вимог.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В суді апеляційної інстанції сторона захисту не навела будь-яких доводів, в чому саме полягає неповнота судового розгляду, та не просила повторно дослідити докази, яким, за версією сторони захисту судом першої інстанції була надана невірна оцінка.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилається захисник, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.
При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.
В свою чергу, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за сукупності таких чинників: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Отже, слід констатувати, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).
За таких обставин, доводи захисника про неповноту судового розгляду, з урахуванням відсутності клопотання про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними.
Вимога апеляційної скарги захисника про скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, є безпідставною, оскільки апелянтом не зазначено жодної обставини, яка б з урахуванням положень ст.412, 415 КПК, слугувала підставою для скасування вироку та для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Водночас, під час апеляційного розгляду скарги представника цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 , доводи останнього заслуговують на увагу та підлягаю задоволенню з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов законної представниці потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_15 та стягнув з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» () на користь ОСОБА_15 на відшкодування майнової шкоди 100000 грн., а також на відшкодування моральної шкоди 8594 грн., а усього - 108594 грн.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду та зазначає, що суд першої інстанції в цілому вірно послався на діючі норми КПК, ЦК та ЦПК, які регулюють порядок відшкодування шкоди у кримінальному провадженні. При цьому, суд зазначив та послався на ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (далі-Закон), згідно з якою цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 як власника наземного транспортного засобу за шкоду, завдану третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована полісом обов`язкового страхування ПрАТ «АСК «Омега» серії АЕ/6791726 з терміном дії з 27.11.2015 року по 26.11.2016 року і не заперечується у апеляційній скарзі представника ПрАТ «АСК «Омега».

Крім того, суд послався на страховий поліс, згідно з яким ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану життю або здоров`ю потерпілого встановлено у розмірі 100000 грн., а за шкоду, заподіяну майну потерпілого 50000 грн., розмір франшизи 0.

Також, у мотивувальній частині вироку зазначено, що ст.22 Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі - відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 9 Закону визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

При цьому, у відповідності до ст.23 Закону - шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із смертю потерпілого, а також моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Тобто, обґрунтовано пославшись на норми Закону, суд першої інстанції не врахував, що згідно з полісом обов`язкового страхування ПрАТ «АСК «Омега» серії АЕ/6791726, ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану життю або здоров`ю потерпілого встановлено у розмірі 100000 грн., а сама шкода включає в себе, в тому числі і моральну шкоду, та понад встановлений у страховому полісі ліміт, не може бути стягнута на користь потерпілої з страхової компанії.

Посилання суду першої інстанції у вироку на ст. 26-1 Закону, згідно з якою страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю є безпідставним, оскільки такі випадки не можуть бути застосовані до ОСОБА_8 , та ПрАТ «АСК «Омега» як страхувальника її цивільно-правової відповідальності, та такі виплати, окрім того, відповідно до вказаних норм, підлягають стягненню з МТСБУ.

За наведених вище обставин, оскаржений вирок суду підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову до цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА».
Крім того, під час апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції, як і місцевий суд, роз`яснив обвинуваченій ОСОБА_8 можливість застосування до неї положень п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 р.» від 22.12.2016 року №1810-VIII, під дію якого вона підпадає, оскільки вона мала на утриманні станом на день набранням чинності цим Законом двох неповнолітніх дітей. Однак обвинувачена, в категоричній формі відмовилась від застосування до неї акту амністії, посилаючись на свою невинуватість у пред`явленому обвинуваченні.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.
Пунктом 3 частини 1 статті 408 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції згідно з п.3 ч.1 ст. 409 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_13 підлягає частковому задоволенню шляхом зміни судового рішення, а апеляційна скарга представника цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача т.в.о. Президента ПрАТ «АСК «ОМЕГА» ОСОБА_14 задовольнити.
Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.06.2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_15 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» ().

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» на користь ОСОБА_15 в рахунок відшкодування майнової шкоди 100000 грн.

Відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_15 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» в частині відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4