Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

03 травня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу прокурора Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000204 від 14 січня 2015 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, не судимого, не працюючого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Письмові речові докази (документи) ухвалено залишити в матеріалах кримінального провадження.
Цивільний позов не заявлений.
Понесені у кримінальному провадженні процесуальні витрати за проведення судових експертиз, ухвалено, що не підлягають стягненню із ОСОБА_6 у зв`язку із ухваленням щодо нього виправдувального вироку.
Органом досудового розслідування згідно обвинувального акта, складеного прокурором Рівненської місцевої прокуратури 14.02.2020, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він 15 жовтня 2014 року, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби, перебуваючи у відділенні Рівненської міської медико- соціальної експертної комісії, що знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Драгоманова, 7 надав працівникам даної комісії підроблене свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 із завідомо неправдивими відомостями про те, що воно видане Військово-лікарською комісією УМВС України в Рівненській області на його ім`я та посвідчує у нього наявне захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.
На підставі вказаного свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013 та інших медичних документів, 16 грудня 2014 року Рівненським обласним центром медико-соціальної експертизи ОСОБА_6 , видано довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0396031, відповідно до якої йому встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
Умисні дії ОСОБА_6 , які виразилися у використанні завідомо підробленого документа, кваліфіковано за ч.4 ст.358 КК України.
У поданій апеляційній скарзі прокурор покликається на незаконність, необґрунтованість і невмотивованість вироку суду.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.
Вказує, що докази сторони обвинувачення, які підтверджують доведеність вини ОСОБА_6 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, у вигляді показань свідків, допитаних у ході судового розгляду, судом безпідставно не взяті до уваги, а письмові докази необґрунтовано визнані недопустимими. Судом не надано належної оцінки усім наявним у провадженні доказам з урахуванням їх належності та допустимості, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Вважає, що вирок суду повністю ґрунтується на позиції та доказах сторони захисту.
Звертає увагу, що ОСОБА_6 згідно обвинувального акта обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа за ч.4 ст. 358 КК України, а не у підробленні документа.
Просить скасувати вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року відносно ОСОБА_6 .
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України (в редакції Закону № 3207-VI від 07.04.2011) та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування вказаного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України.
Долю речових доказів у кримінальному провадженні вирішити у порядку ст. 100 КПК України (документи, що є речовими доказами, залишити у матеріалах кримінального провадження).
Стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати за залучення експертів для проведення у рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження судової почеркознавчої експертизи і судової технічної експертизи документів у сумі 982,08 грн. у прибуток держави України.
У порядку ч.3 ст. 404 КПК України задовольнити клопотання прокурора провести часткове судове слідство, в ході якого повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідити відповідні докази.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.
Положеннями ч.1 ст. 404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

В задоволенні клопотання прокурора щодо повторного дослідження відповідних обставин та доказів відмовлено за необґрунтованістю і безпідставністю.

Частина 4 ст. 358 КК України передбачає кримінальну відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується прямим умислом.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст.284 цього Кодексу. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Статтею 17 КПК України установлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Так, суд, на думку колегії суддів, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , повно, всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідивши показання обвинуваченого, які узгоджуються з письмовими документами кримінального провадження, та окремими показаннями свідків, показання свідків, письмові докази та обґрунтовано виправдав останнього, дійшовши правильного висновку, що не вбачається вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.358 КК України ґрунтується лише на припущеннях. Ні в ході досудового слідства, ні в ході судового розгляду, стороною обвинувачення, не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 чітко усвідомлював й достовірно знав, що документ, який він використовує 15.10.2014 у відділенні Рівненської МСЕК - свідоцтво про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року для отримання групи інвалідності є підробленим.
Такий висновок суду детально проаналізований і належним чином вмотивований у вироку, з чим погоджується і апеляційна інстанція.
Підстави для виправдання ОСОБА_6 і мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, викладені у вироку в повному обсязі.
Так, як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе не визнав, пояснивши, що свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 він дійсно отримав у військово-лікарській комісії УМВСУ в Рівненській області за результатами дослідження наданих ним відповідних документів. Надав його працівникам Рівненської міської медико-соціальної експертної комісії з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби. Думав, що він використовує належний документ, в якому були зазначені необхідні відомості про існуючу в нього хворобу. Про те, що свідоцтво про хворобу підроблене, він не знав і не міг знати, відповідно, свідомо не використовував, на думку сторони обвинувачення, завідомо підробленого документа.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що свідчення допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не підтверджують вчинення інкримінованого кримінального правопорушення обвинуваченим, а також з критичною оцінкою судом показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , незважаючи на їх узгодження між собою, оскільки їх свідчення, викликає сумнів у суду з приводу готування, видачі свідоцтва про хворобу для ОСОБА_6 . При цьому судом враховано і досліджений висновок експерта №111 від 31.05.2019 судово-технічної експертизи документів, відповідно до якого свідоцтво про хворобу №137 від 3 квітня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_17 , та не дійсне, за версією сторони обвинувачення, свідоцтво про хворобу ОСОБА_6 були виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою, який за свідченням вищезазначених свідків перебуває у розпорядженні (володінні, користуванні) Військово-лікарської комісії УМВС України в Рівненській області.
Суд першої інстанції прийшов до переконливих висновків щодо визнання недопустимими доказами, наявне у матеріалах кримінального провадження (документ) Свідоцтво про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року видане на ім`я ОСОБА_6 та висновки технічної експертизи документів №1.1 -102 від 10.06.2015 і почеркознавчої експертизи №1.1 -103/15 від11.06.2015, а також копію журналу №470 «реєстрації працівників» від 05.11.2012 та не прийняття до уваги інших, наданих стороною обвинувачення письмових доказів з наведенням відповідного обґрунтування у вироку суду.
Не залишено поза увагою суду першої інстанції і те, що стороною обвинувачення не спростовано покликань ОСОБА_6 , що останній міг звертатись до ВЛК УМВС України в Рівненській області з метою отримання вказаного вище Свідоцтва про хворобу.
За наведеного, досліджені у відповідності до вимог закону докази у даному кримінальному провадженні не доводять винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, оскільки не дають підстав стверджувати, що останній був завідомо обізнаний з тим, що свідоцтво про хворобу було підроблене і він свідомо використав підроблений документ.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Сумнівний характер вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Авшар проти Туреччини» від 10 липня 2001 року, «Кобець проти України» від 14 серпня 2008 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року, «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року, «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року. Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, «така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», чого у даному кримінальному провадженні не вбачається.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною обвинувачення беззаперечно не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України та не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення нового обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 .
Вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування через наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року, яким ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення, залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3