Справа № 155/752/19 Провадження №11-кп/802/333/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.121 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000130, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Галичани Горохівського району Волинської області, зареєстрований та проживаючий в АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, одружений, на утримані якого осіб не має, непрацюючий, несудимий;
засуджений:
- за ч. 2 ст. 121 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту його затримання, тобто з 12 години 50 хвилин 17 березня 2020 року.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений за те, що він 22 квітня 2019 року близько 15 години 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого постійного проживання у кімнаті житлового будинку АДРЕСА_1 , в ході сварки побутового характеру, яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, переслідуючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, використовуючи дерев`яне поліно, як знаряддя вчинення злочину, наніс множинні удари в ділянку голови, тулуба та кінцівок ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки з забоєм серця та легень (основна причина смерті), яка супроводжувалася переломами ребер з обох сторін, обширними крововиливами в м`які тканини грудної клітки, тканину легень та в серцевий м`яз, що ускладнилося гострою серцевою недостатністю та рефлекторною зупинкою серця (основна причина смерті), яка по ступені тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння. Дії ОСОБА_8 перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_10 .
Захисник в поданій апеляційній скарзі вказує, що вирок підлягає до зміни в зв`язку з неправильною кваліфікацією кримінального правопорушення та необхідністю застосування статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення. Просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 із ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК України та призначити останньому покарання в межах санкції ст.119 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, вказаних у вироку, стверджуються зібраними в провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст. 121 КК України.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також даними, що містяться у письмових доказах.
Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання обвинуваченого, свідків та інші доказив основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину події,навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, та підставно не взяв до уваги показання обвинуваченого про те, що він вбивство вчинено з необережності.

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.
Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ст. 119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
З встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, виходячи з того, що він, умисно наніс потерпілому ОСОБА_10 дерев`яним поліном, як знаряддям вчинення злочину, множинні удари в ділянку голови, тулуба та кінцівок ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки з забоєм серця та легень (основна причина смерті), яка супроводжувалася переломами ребер з обох сторін, обширними крововиливами в м`які тканини грудної клітки, тканину легень та в серцевий м`яз, що ускладнилося гострою серцевою недостатністю та рефлекторною зупинкою серця (основна причина смерті), які відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, яке небезпечне для життя в момент спричинення та яке призвело до гострої крововтрати та смерті потерпілого.
Таким чином засуджений, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент спричинення і має прямий причинно-наслідковий зв`язок зі смертю потерпілого, не міг не усвідомлювати можливості настання таких суспільно небезпечних наслідків, що виключає вбивство з необережності, за якого винний не усвідомлює настання смерті потерпілого. При цьому тяжкості цих наслідків у свідомості засудженого не було конкретизовано, тобто він діяв із невизначеним умислом, а тому відповідальність має бути за фактичними наслідками, які настали, - умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях засудженого має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.
Тому суд врахував всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема, щодо подій, які передували конфлікту між засудженим та потерпілим, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, а також інших обставин, пов`язаних з нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень, та дійшов до обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_8 саме на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, що спричинило його смерть, та прийшли до вірного висновку про те, що факт свідомого та умисного заподіяння пошкоджень ОСОБА_10 є доведеним, тому колегія суддів вважає, що необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 на ст. 119 КК України як вбивство через необережність є необґрунтованою.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Тому немає підстав вважати, що ОСОБА_8 вчинив вбивство ОСОБА_10 через необережність, а його дії за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковані судом першої правильно.
Інші доводи апеляційної скарги захисника не заслуговують на увагу так як були предметом розгляду у суді першої інстанції і їм була дана вірна оцінка.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Горохівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: