УХВАЛА
27 травня 2022 року
м. Київ
справа № 686/3678/18
провадження № 51-1542 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олешин Хмельницького району Хмельницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України),
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Хмельницького, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 186 КК України,
встановив:
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів призначено шляхом часткового складання покарання за даним вироком та вироком Хмельницького апеляційного суду від 30 липня 2021 року у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.
ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 186 КК України та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За вироком суду в кінці грудня 2017 року близько 23:30 год. по АДРЕСА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 діючи повторно, за попередньою змовою, зайшли на подвір`я господарства звідки таємно викрали майно ОСОБА_6 на загальну вартість 1936 грн.
Крім цього, на початку січня 2018 року близько 23:30 год по АДРЕСА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 діючи повторно, за попередньою змовою таємно викрали майно ОСОБА_6 на загальну суму 3708 грн.
Також 08 квітня 2018 року приблизно о 18:00 год ОСОБА_4 шляхом відмикання защіпки вхідної хвіртки по АДРЕСА_4 проник на територію господарства, де, шляхом пошкодження скоби на вхідних дверях, проник до житлового будинку, звідки відкрито викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 5859,90 грн.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 16 травня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд, при призначенні покарання застосувавши ст. 69 КК України, безпідставно відмовив у звільненні його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, посилаючись у своєму рішенні на те, що він раніше вже звільнявся від відбування покарання з іспитовим строком. Вказує, що судами не взято до уваги його сімейний стан, зокрема народження дитини, яка перебуває на його утриманні, оскільки він є особою, яка неофіційно працевлаштована. Зазначене, на його думку, може свідчити про те, що він став на шлях виправлення.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації їх дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам апеляційної скарги його захисника, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до тяжких злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, особливо-небезпечний характер дій ОСОБА_4 при вчиненні злочину за ч. 3 ст. 186 КК України, зокрема те, що в момент виявлення потерпілою обвинуваченого у своєму будинку останній намагався вчинити пожежу.
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд взяв до уваги, що він у 2014 році вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням за вчинення тяжкого злочину, однак належних висновків не зробив і після звільнення від покарання по завершенню іспитового строку в 2017-2018 роках знову вчинив декілька злочинів, два з яких тяжкі.
При цьому, суд першої інстанції, врахувавши всі обставини справи, особу винного, позитивну посткримінальну поведінку, наявність декількох обставини, які пом`якшують покарання, прийшов до висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до нього, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого ОСОБА_4 , яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року та ухвали Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року і ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3