Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/903/22
Провадження № 1-кп/553/216/2022
У Х В А Л А
Іменем України

03.10.2022м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві клопотання прокурора про продовження заходів забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у рамках кримінального провадження № 0001112 від 27.12.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року у провадження до Ленінськогот районного суду надійшло кримінальне провадження № 0001112 від 27.12.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України.

Ухвалою від 05 травня 2022 року головуючою суддею ОСОБА_1 закінчено підготовче провадження до судового розгляду та призначено судове засідання.

Під час досудового розслідування щодо ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Полтави від 23.03.2022 року строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено до 21 травня 2022 року.

Згідно ухвали суду від 27 червня 2022 року продовжено строк тримання під вартою, строком на 60 днів, до 25 серпня 2022 року, який в подальшому було продовжено та який спливає 15 жовтня 2022 року.

Відповідно до статті 331 ч.ч. 1, 3 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , який обвинувачується за ч.1 ст. 115 КК України, із наведенням обґрунтування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вказані ризики, які стали підставою для обрання та продовження строку дії запобіжного заходу під час досудового розслідування, на думку прокурора, продовжують існувати і на сьогоднішній день.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 заперечувала проти продовження строку дії заходу забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , посилаючись на те, що прокурором не наведено ризиків, наведений лише фактаж. Захисником обвинуваченого вкаузвалось про те, що в обгрунтування клопотання прокурором зазначено лише те, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, тому, з урахуванням викладеного прохала змінити на більш м`який захід забезпечення кримінального провадження не пов`язаний з триманням під вартою.

В судовому засіданнні обивнувачений ОСОБА_7 підтримав думку захисника.

Представник потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 , в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора та наполягала на його задоволенні.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

При вирішенні питання щодо можливості продовження або зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор, суд констатує, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинятися з високим ступенем ймовірності.

Крім того, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, а також те, що метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням викладеного, суд вважає, що встановлені раніше ризики, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України наразі не зменшилися та продовжують існувати з високою ймовірністю.

З огляду на ст.178 КПК України, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Під час розгляду клопотання не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою.

В той же час, суд вважає, що прокурором в судовому засіданні доведено, що встановлені при обранні та продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, та що інший, більш м`який запобіжний захід, є недостатнім для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України, та не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість клопотання прокурора та продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що в свою чергу спростовують твердження сторони захисту щодо доцільності зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який не пов`язаний з тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 197, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 задовольнити.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою продовжити, з утриманням в ДУ "Харківський слідчий ізолятор", строком на 60 днів, починаючи з 03 жовтня 2022 року по 01 грудня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_1