Справа № 159/6498/21 Провадження №11-кп/802/557/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст. 125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, не судимого, який зареєстрований як фізична особа -підприємець,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 5000 (п`ять тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 жовтня 2021 року приблизно о 18 годині перебуваючи на земельній ділянці за адресою : АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, завдав ОСОБА_9 , 1959 року народження, один удар правою рукою на відмашку по обличчю, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді гематоми лівої та правої щоки, спинки носа з лінійними паралельними саднами, забою носа з пiслятравматичним переломом носової перетинки зі зміщенням, лiнiйних паралельних саден в ділянках лівої та правої щоки, якi за ступенем тяжкостi вiдносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Зазначеними умисними діями, які полягали в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.
Не погодившись з таким вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, його незаконним та винесиним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам провадження, дані, що зазначені в ньому не підтверджуються дослідженими доказами. Вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку та прийняв рішення щодо його винуватості, тому що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, оскільки він захищався, тому умисел та вина відсутня. Таким чином, його дії під час конфлікту, що мав місце 19 жовтня 2021 року, мають ознаки необхідної оборони. Належних доказів, які підтверджували б наявність в його діях ознак складу злочину, за який його засуджено судом, стороною обвинувачення не надано. Водночас, звертає увагу суду, на те, що у висновоку судово-медичної експертизи №309 від 21.10.2021 року наявні істотні розбіжності, щодо предмету, яким було нанесено один удар, оскільки від удару кулаком не могли з`явитись лінійні паралельні садна-подряпини нанесені нігтями людини, тому вважає, що даний висновок не може братись судом до уваги, так як є недопустимий.

Крім того, оскаржує вирок суду в частині стягнення з нього моральної шкоди, так як вважає, що ці витрати не можна з нього стягувати, адже не доведено його вини у вчиненому. Разом з тим, вказує, що жодного доказу який би визначив можливий розмір грошової компенсації за моральні страждання судом не досліджено та стороною обвинувачення чи потерпілим не надано.

З цих підстав ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження у справі за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що ОСОБА_9 належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду кримінального провадження й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній, думку прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненного кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.
Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у вчиненому визнав частково. Суду дав показання про те, що потерпілий у незаконний спосіб заволодів частиною земельної ділянки, яка належала його матері, крім того загородив частину проїзду, тому 19.10.2021 він змушений був перемістити стовпчик, щоб мати можливість користуватись власною землею. Натомість потерпілий викликав поліцію. Після перевірки документації ОСОБА_7 мав намір залишити місце події, тому повернувся спиною до потерпілого, в цей час потерпілий, який стояв на проїзній частині нахилився до нього, висловив погрозу і вдарив у плече. Відреагувавши імпульсивно ОСОБА_10 рукою відмахнувся від потерпілого. Має сумнів щодо характеру отриманих останнім тілесних ушкоджень, вважає свої дії необережними, наміру завдати шкоди потерпілому не мав, тому просив його виправдати.
Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції дав покази про те, що між ним та обвинуваченим тривалий час існує конфлікт з приводу користування земельними ділянками, обвинувачений вважає, що сім`я потерпілого неправомірно приватизувала суміжну земельну ділянку. 19 жовтня 2021 року під час чергового конфлікту дружина потерпілого викликала поліцію. Сам він стояв на узбіччі дороги поряд із земельною ділянкою обвинуваченого, обвинувачений стояв навпроти нього за дерев`яним парканом. У ході з`ясування відносин обвинувачений вдарив рукою в обличчя, це був удар, а не ляпас і спричинив кровотечу. Після події працівники поліції відібрали пояснення. У ході провадження був направлений на експертизу, оглянутий експертом та лікарями, отримував медичну допомогу. До вказаної події ушкоджень носа не мав. Покликаючись на пережитий біль і погіршення здоров`я просив стягнути з обвинуваченого спричинену моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є патрульними поліцейськими, кожен зокрема, дали суду аналогічні за змістом покази про те, що 19.10.2021 прибули за викликом на місце події з приводу конфлікту встановлення меж на земельній ділянці. ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та дружина останнього сперечалися щодо користування земельною ділянкою, демонструючи відповідні документи. Їм було запропоновано вирішувати спір в судовому порядку. Вважаючи, що суперечку тимчасово припинено, працівники поліції зібралися від`їжджати, як раптом до них направився ОСОБА_9 із закривавленим обличчям та піднятою догори головою. З його слів зрозуміли, що ОСОБА_7 завдав йому удар. Моменту нанесення удару вони не бачили. На виклик дружини потерпілого прибула швидка медична допомога, працівники якої надали допомогу потерпілому. Після чого у сторін конфлікту були відібрані письмові пояснення, які долучені до звіту про виклик поліції. Обидва свідка підтвердили, що до вказаного конфлікту ушкоджень на обличчі потерпілого вони не бачили.
Водночас, показання поліцейських узгоджуються з матеріалами звіту про виклик. Так у рапорті зафіксовано, що 19.10.2021 о 17.30 від ОСОБА_9 надійшло повідомлення на службу НОМЕР_1 про те, що в АДРЕСА_3 сусід ОСОБА_7 вчинив скандал, пошкодив сітку огорожі. В ході виїзду на місце події були опитані учасники. У письмових поясненнях ОСОБА_7 зазначив про суперечку з потерпілим, вказав, що останній вдарив його у плече, після чого він відразу відмахнувся і вдарив ОСОБА_9 рукою один раз по носу, після чого побачив на його обличчі кров. ОСОБА_9 у письмових поясненнях вказав, що після суперечки повідомив обвинуваченому, що докладе усіх зусиль для встановлення межі по закону, після чого ОСОБА_10 задав йому удар рукою в обличчя.
Показаннями експерта ОСОБА_13 , який показав, що при проведенні експертизи оглянув ОСОБА_9 , направив до лікаря-ЛОРА та рентгенолога, після чого за результатами огляду, наявних заключень лікарів надав судово-медичний висновок. При проведенні огляду у потерпілого на обличчі були виявлені лінійні паралельні садна це подряпини, які могли уторитися від нігтів руки при ударі. Розмір лінійних саден у даному випаду не мав значення для класифікації тяжкості тілесних ушкоджень. Ключовими тілесними ушкодженнями, які віднесені до легких, що потягли короткочасний розлад здоров`я потерпілого, були саме гематома і перелом носової перетинки із зміщенням. Носовий хрящ дуже крихкий і міг травмуватися від удару долонею руки. Наявні тілесні ушкодження вказують, що удар по обличчю міг бути нанесеним внутрішньою стороною долоні руки і не міг бути нанесеним зовнішньою стороною кисті руки. Щодо зміщення носової перетинки судовий експерт пояснив, що від удару відбулось зміщення, яке могло бути усунуто лікарем або самим потерпілим без додаткового хірургічного втручання, обвинувачений помилково вважає, що повинні бути зовнішні ознаки кривизни носа чи гематоми.
В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення з яких вбачається, що досудове розслідування у даній справі розпочато за заявою ОСОБА_9 , який 19.10.2021 повідомив, що ОСОБА_7 приблизно о 18 годині того дня в с.Скулин на ґрунті особистих неприязних відносин в ході сварки завдав удар в обличчя і спричинив тілесні ушкодження (а.с.33-34);
- медичну виписку огляду ОСОБА_9 , який проведено наступного дня після події - 20 жовтня 2021 року, лікарем відмічений післятравматичний перелом носової перетинки, забій носа, зміщення носової переділки (а.с.23);
- висновок судово-медичної експертизи №309 від 21.10.2021, з якого вбачається, що при проведенні експертизи у ОСОБА_9 в ділянках лівої та правої щоки на всьому протязі, спинки носа відмічено гематому розміром 15х8 см, темно червоного пурпурового кольору з явищем флуктуації, при пальпації на фоні якої є лінійні паралельні садна півмісяцевої форми, покриті кірочками коричневого кольору, розташовані на рівні оточуючої шкіри. ОСОБА_9 направлено на консультацію до лікаря рентгенолога, ЛОРА, який надав заключення про наявність у ОСОБА_9 післятравматичного перелому носової перетинки, забій носа, зміщення носової переділки. З урахуванням таких даних зроблено висновок про наявність у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді гематоми лівої та правої щоки, спинки носа з лінійними паралельними саднами, забою носа з пiслятравматичним переломом носової перетинки зі зміщенням, які утворилися: гематома лівої та правої щоки, спинки носа, забою носа з пiслятравматичним переломом носової перетинки зі зміщенням від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо внаслідок ударів руками людини; лінійні паралельні садна в ділянках лівої та правої щоки - від дії тупих предметів по типу тупо-загострених, якими могли бути нігті людини. За ступенем тяжкостi тілесні ушкодження вiдносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. По тілу ОСОБА_9 було нанесено не менше одного удару. Тілесні ушкодження не могли утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню, як з наданням тілу прискорення, так і без нього.
При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, що й відповідно спростовує доводи обвинуваченого про відсутність належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України, а саме: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини і мотив вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме: умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.

Інших доказів, які б спростовували винуватість ОСОБА_7 і не були б враховані судом, у тому числі даних на підтвердження того, що ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження за інших обставин, у матеріалах провадження не міститься та у апеляційній скарзі не наведено.
Висновком судово-медичної експертизи № 309 від 21.10.2021 року щодо потерпілого ОСОБА_9 установлено наявність у нього, на момент його ж огляду, легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Судово-медичних даних про тілесні ушкодження, які б підтверджували факт його падіння з висоти власного зросту - немає. Зазначений висновок є науково-обгрунтованим, узгоджується із іншими установленими судом фактичними обставинами вчиненого, є ствердним за своїм змістом, а тому підставно взятий до уваги судом.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 у апеляційній скарзі на відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, оскільки у нього не було умислу на заподіяння тілесних ушкоджень і він лише захищався від нападу ОСОБА_9 на думку колегії суддів апеляційного суду, суперечать матеріалам провадження та не ґрунтуються на законі.

Відповідно до положень ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження колегії суддів приходить до переконання, що в діях потерпілого ОСОБА_9 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки обвинувачений під час словесного конфлікту на грунті неприязних відносин завдав потерпілому ОСОБА_9 , один удар правою рукою на відмашку по обличчю. Разом з тим, у своїх письмових поясненнях ОСОБА_7 не заперечував, що вдарив потерпілого рукою один раз по носу, таким чином, останній розумів що завдає болю потерпілому.

Даних про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 були зумовлені з метою захисту від протиправних дій потерпілого, в матеріалах провадження немає.

Отже, жодних об`єктивних даних про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони, судом встановлено не було.

З урахуванням наведенного дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК кваліфіковано правильно.
Виходячи із зазначеного, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, апеляційний суд вважає, що висновки та мотиви суду першої інстанції, які стосуються законності оскаржуваного рішення щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , є законними та належним чином мотивованими. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Водночас, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, оскільки саме таке покарання є справедливим та законним, визначеним у відповідності до загальних засад призначення покарання згідно із ст.65 КК України, зокрема, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, відповідає меті кримінального покарання, що визначена ст.50 КК України, - є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Щодо доводів обвинуваченого, про те, що з нього не можна стягувати моральної шкоди, оскільки не доведено його вини у вчиненому, а також того, що жодного доказу який би визначив можливий розмір грошової компенсації за моральні страждання судом не досліджено та стороною обвинувачення чи потерпілим не надано, є необґрунтованими, так як його вину доведено.

З привду правомірності судового рішення в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд зазначає.

Так, згідно із положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , про відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у вищевказаній постанові.
Таким чином, місцевим судом правильно встановивши та в повній мірі врахувавши характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий від вчиненого кримінального правопорушення, характер немайнових втрат і стан його здоров`я, тяжкість вишушених змін у повсякденному житті останнього, та виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, визначив моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень потерпілому ОСОБА_9 , і з цим повністю погоджується апеляційний суд.
Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди скасуванню, як про це просить апелянт, не підлягає, оскільки він є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим.
З огляду на вищевикладене, будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.
Крім цього, не було встановлено вищевказаних порушень і в частині вирішення цивільного позову в даному кримінальному провадженні.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2022 року щодо нього, - без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2022 року щодо нього, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді