ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/213/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/259/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.187 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Шумського районного суду від 04 серпня 2022 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жолобки, Шумського району, Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком, частково, у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 липня 2020 року та визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зарахувано термін його попереднього ув`язнення з моменту його затримання, тобто з 20 грудня 2021 року до звільнення його з під варти у зв`язку із зміною запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, згідно ухвали суду № 609/213/22 від 29.06.2022 року, тобто до 30.06.2022 року та з моменту застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, згідно ухвали суду № 609/213/22 від 21.07.2022 року, тобто з 21.07.2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Питання щодо стягнення витрат за проведення експертиз та речових доказів вирішено.

Згідно з вироком, 19 грудня 2021 року в другій половині дня, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, в ОСОБА_7 , виник злочинний намір, направлений на розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, що належить ОСОБА_9 , поєднаний з проникненням у житло, із погрозою застосування насильства, небезпечним для життя та здоров`я особи.

Реалізуючи свій злочинний намір, 19 грудня 2021 року, близько 22.00 год., ОСОБА_7 з метою заволодіння особистим майном ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи свої суспільно-небезпечні дії, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом віджиму вікна проник в житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_2 .

Надалі, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , перебуваючи в житловому будинку, пройшов в кімнату, де перебувала ОСОБА_9 та погрожуючи застосуванням насильства, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, яке виразилось у демонстрації предмету схожого на сокиру, яку він приклав до голови ОСОБА_9 , яку потерпіла сприйняла як справжню, вимагав у останньої грошові кошти. Після цього, ОСОБА_9 , усвідомлюючи небезпеку для свого життя та здоров`я з боку ОСОБА_7 , проти власної волі передала на вимогу останнього грошові кошти в сумі 240 (двісті сорок) гривень.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 знову підійшов до потерпілої та приставив предмет схожий на сокиру до голови останньої, продовжив погрожувати застосуванням насильства, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої та вимагати грошові кошти. В цей час, ОСОБА_9 сприйнявши погрози як реальні, боячись за власне життя і здоров`я, пройшла з ОСОБА_7 в сусідню кімнату та всупереч своїй волі передала останньому грошові кошти в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень. Отримавши зазначені грошові кошти, ОСОБА_7 покинув житловий будинок через вхідні двері, чим завдав ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 2740 (дві тисячі сімсот сорок) гривень.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК України - тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), поєднаному з проникненням у житло.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок Шумського районного суду від 04 серпня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження №0000581 від 20 грудня 2021 року на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Свої вимоги мотивує тим, що суд при постановленні вироку не надав належної правової оцінки долученим доказам, невірно оцінив обставини справи та допустив ряд порушень норм процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що покази таких свідків (понятих) як ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не можуть бути доказами вини обвинуваченого ОСОБА_7 , а можуть бути тільки доказами, які посвідчують факт провадження слідчої дії, її хід та результати.

Зазначає, що до події кримінального правопорушення можна віднести покази лише потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , однак показання свідка ОСОБА_14 , яка є дочкою потерпілої, в частині повідомлення обставин події розбою, є показами з чужих слів, а саме зі слів потерпілої і відповідно мало б бути застосовано до цих показів положення ч.1 ст. 97 КПК України.

Також вказує на те, що потерпіла ОСОБА_9 окрім досудового розслідування допитувалася в порядку ст. 225 КПК України та під час судового розгляду. Під час допиту проведеного 16.02.2022 року на стадії досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України слідчим суддею Кременецького районного суду потерпіла не вказала, що впізнала ОСОБА_7 , як особу що вчинила розбій незважаючи на невеликий проміжок часу від події розбою до перенесеного нею захворювання. Однак під час судового розгляду ОСОБА_9 пригадала ознаки особи, що вчинила розбій.

Захисник вказує на те, що надані ОСОБА_9 покази є недопустимими доказами, які отримані в порушенні ст. 336 КПК України, оскільки допит відбувався через систему EasyСon.

Також вказує на те, що не зрозуміло чому суд у вироку взяв до уваги покази свідка ОСОБА_15 в якості доказу вини ОСОБА_7 , коли свідок зазначила точний час - близько 22-23 години 19.12.2021 року перебування останнього по місцю його проживання з нею в с. Мирове і вони порозходитися спати по своїх кімнатах, що доводить присутність ОСОБА_7 в будинку разом із свідком у час вчинення розбою.

Разом з цим, адвокат вважає неналежними і недопустимими доказами:

протокол тимчасового доступу до речей та документів разом з додатком від 18.02.2022 року, оскільки згідно до прив`язки до базових станцій станом на 19.12.2021 року номер телефону НОМЕР_1 , який належить обвинуваченому перебував в у с. Літовище колишнього Шумського району, що є віддаленим від місця розбою в с. Тилявка;

протокол огляду місця події від 20.12.2021 року проведено в неналежній процесуальній формі, оскільки така слідча дія проводилася вже після внесення відповідних відомостей в ЄРДР та була пов`язана з проникненням до житла, що вказує на те, що фактично проводився обшук житлового будинку для відшукання нових слідів злочину та їх вилучення. Дана слідча дія відповідно до ч.10 ст.236 КПК України повинна була проводитися за правилами обшуку, тобто з відеофіксацією;

вилучення слідів пальців рук, що співставлялись із дактилокарткою ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскільки дактилокартка ОСОБА_7 отримана слідством у невстановлений спосіб, а висновок, що дактилокартку підписано саме ОСОБА_7 є припущенням. Також, оскільки відібрання відбитків пальців рук проводилось після затримання ОСОБА_7 , тобто після набрання статусу підозрюваного, то воно мало проводитись згідно ч.1 ст.52 КПК України за участю захисника.

Також, на вказаний вирок подавав апеляційну скаргу прокурор Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_16 і просив скасувати вирок Шумського районного суду від 04 серпня 2022 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.3 ст.187 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 липня 2020 року, та визначити остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. В решті вирок суду залишити без змін.

Однак, до початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

Оскільки на вказаний вирок було подано апеляційну скаргу також і стороною захисту, то відповідно до ч.2 ст.403 КПК України підстав для закриття апеляційного провадження в даному випадку немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту з наведених у ній підстав і просили вирок Шумського районного суду від 04 серпня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження;

думку прокурора, який підтримав відмову від апеляційної скарги сторони обвинувачення, заперечив проти доводів сторони захисту і просив залишити вирок без змін,

частково дослідивши обставини кримінального провадження, перевіривши його матеріали та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі не оспорюються викладені у вироку висновки суду першої інстанції про те, що 19 грудня 2021 року близько 22.00 год. в житловому будинку по АДРЕСА_2 було здійснено розбійний напад на потерпілу ОСОБА_9 , який супроводжувався погрозами застосуванням насильства, небезпечного для її життя і здоров`я і внаслідок якого їй було завдано матеріальну шкоду в розмірі 2740 гривень.

Сторона захисту стверджує лише про відсутність належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Однак, в ході апеляційного розгляду встановлено, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, кваліфікованого як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), поєднаному з проникненням у житло, встановлена судом першої інстанції з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, на підставі об`єктивно та в повному обсязі з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та правильно оцінені судом, відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду про вчинення вказаного злочину саме обвинуваченим ОСОБА_7 відповідають встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам кримінального провадження, яке розглянуто судом першої інстанції з дотриманням усіх вимог кримінального процесуального закону.

Згідно вироку факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , які є прямим доказом, показаннями свідка ОСОБА_15 , а також письмовими та речовими доказами, які є належними та допустимими доказами, з огляду на приписи статей 84, 95 КПК України, так як були отримані у встановленому законом порядку та досліджені безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції.

Зокрема, причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, підтверджується сукупністю наведених у вироку доказів.

Так, потерпіла ОСОБА_9 під час її допиту в судовому засіданні пояснила суду, що особу, яка здійснила на неї розбійний напад упізнала під час огляду наданих працівниками поліції фотознімків 20 грудня 2021 року, тобто наступного дня після нападу. Вказала, що саме обвинувачений ОСОБА_7 перебував у її будинку і вимагав у неї гроші. Також вказує, що викрадені кошти були в купюрах по 100 гривень та дві купюри по 20 гривень.

Показання потерпілої про впізнання нею особи обвинуваченого підтверджуються даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.12.2021 року, згідно якого у присутності понятих потерпіла ОСОБА_9 впізнала на фотознімку № 3 особу, яка вчинила кримінальне правопорушення відносно неї за такими ознаками, а саме: високий лоб, видовжений ніс, овальне обличчя, втоплені очі. Згідно цього протоколу на фотознімку під № 3 зображений ОСОБА_7 ( т.2 а.к.п.103-105).

Обставини проведення впізнання потерпілою особи за фотознімками суд першої інстанції перевірив шляхом допиту понятих, які вказані у протоколі цієї слідчої дії.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_10 підтвердила, що дійсно була присутня під час надання потерпілій фотознімків, які були наклеєні на аркуші паперу. Також, свідок підтвердила, що потерпіла з першого разу повідомила, що добре впізнає особу, яка здійснила крадіжку, що також підтверджувала і в подальшому.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 дала аналогічні показання і підтвердила, що при впізнанні потерпіла казала, що добре запам`ятала очі і ніс чоловіка, який її пограбував. При пред`явленні фотознімків потерпіла чітко вказала на фото №3.

Враховуючи, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.12.2021 року складений з дотриманням вимог КПК України і допитані в якості свідків поняті підтвердили зафіксовані цим протоколом результати цієї слідчої дії, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав сумніватися в достовірності показань потерпілої в судовому засіданні.

Крім того, як видно зі змісту оскарженого вироку крім показань потерпілої причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення розбою підтверджується також і об`єктивними даними.

Так, згідно протоколів огляду місця події 20.12.2021 року і таблиці ілюстрацій до них (т.1 а.к.п. 162-168,183-203), під час огляду приміщення будинку потерпілої в присутності понятих було виявлено і вилучено сліди папілярних узорів, три з яких відповідно до висновків судової дактилоскопічної експертизи були залишені особою, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.174-181,209-232).

Зазначені докази повністю узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджують наведені у вироку обставини, якими доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції дослідив усі докази справи в повному обсязі, необхідному для встановлення обставин події злочину, дав їм належну оцінку як належним, допустимим, достовірним та достатнім та прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення, з наданням належної правової кваліфікації його діям, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про неналежну оцінку доказів і непричетність обвинуваченого до вчинення злочину не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Як вбачається зі змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції не лише зазначив докази винуватості обвинуваченого, але також дав детальну оцінку кожному з них та їх сукупності, належним чином мотивував висновки про те, що ці докази підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, навівши у вироку переконливі мотиви, з яких не прийняв до уваги доводи сторони захисту.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що непричетність обвинуваченого до вчинення розбою підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 є безпідставними, оскільки цей свідок в судовому засіданні не вказала точного часу приїзду до неї в будинок обвинуваченого, з яким тоді разом проживала, і час коли вона пішла спати вказала приблизно, але ствердила, що після того вночі прокинулась, заходила до ОСОБА_7 , але його вдома не було. Побачила вона його вже зранку того дня близько 07.00 год., після того він давав дітям гроші купюрами по сто гривень, тобто такого ж номіналу як і ті, що були викрадені в потерпілої.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_17 не лише не спростовують причетність обвинуваченого до вчинення розбою, але й частково узгоджуються з показаннями потерпілої.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом першої інстанції даних щодо прив`язки до базових станцій станом на 19.12.2021 року телефону обвинуваченого, оскільки як видно зі змісту вироку суд правильно вказав, що вказана інформація спростовує надані в судовому засіданні показання обвинуваченого про постійне перебування з 18.12.2021 року по ранок 20.12.2021 року за адресою проживання свідка ОСОБА_17 та узгоджується з її показаннями про те, що у нічну пору доби 20.12.2021 року обвинувачений був відсутній у своїй кімнаті.

Твердження апеляційної скарги про те, що показання свідка ОСОБА_14 не можуть бути враховані судом як такі, що надані з чужих слів, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки цей свідок дала пояснення щодо обставин які їй стали відомі після вчинення злочину, а саме повідомила про поведінку потерпілої, яка є її матір`ю, безпосередньо після події злочину. Зокрема, цей свідок підтвердила, що вночі на вулиці побачила потерпілу, яка стверджувала, що до неї в будинок приходив бандит і вона добре запам`ятала його очі і ніс. Показання цього свідка суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, оскільки вони підтверджують послідовність показань потерпілої і узгоджуються з результатами проведених з потерпілою слідчих дій.

Доводи захисника про неналежну процесуальну форму проведення огляду місця події від 20.12.2021 року є безпідставними і правильно були відхилені судом першої інстанції, оскільки в даному випадку повторний огляд будинку потерпілої як місця події злочину проводився за її згодою, він полягав у виявленні та описі слідів злочину і за змістом проведеної слідчої дії відповідав ознакам саме огляду, а не обшуку, оскільки не проводилось відшукування майна. Крім того, вказаний огляд проведений за участю двох понятих та зі складенням відповідного протоколу, який відповідає вимогам КПК України.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування в даному випадку вимог ч.10 ст.236 КПК України є неналежними, оскільки вказана норма закону встановлює вимогу здійснення відеофіксації лише обшуку, який проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Також, з матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції з метою перевірки доводів сторони захисту про непричетність обвинуваченого до вчинення розбою допитав під час судового розгляду понятих, в присутності яких потерпіла впізнавала особу нападника та в присутності яких були виявлені і вилучені сліди пальців рук з місця події. При цьому, всі допитані поняті підтвердили факт проведення за їх участю відповідних слідчих дій та достовірність зафіксованих ними результатів, які беззаперечно підтверджують вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину.

Доводи апеляційної скарги про неможливість врахування як доказів показань допитаних в ході судового розгляду понятих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 суперечать положенням ч.7 ст.223 КПК України, за змістом якої поняті можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Доводи захисника про відсутність доказів того, що зафіксовані на дактилограмі на ім`я обвинуваченого відбитки пальців дійсно належать йому апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції з копії, приєднаної в якості додатка до висновків судових-дактилоскопічних експертиз видно, що ця дактилокарта підписана обвинуваченим.

Під час судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотань про проведення повторних дактилоскопічних експертиз через неналежність зафіксованих на дактилокарті відбитків пальців рук саме обвинуваченому, а обмежилась лише твердженнями про нібито порушення процесуального порядку їх отримання як біологічних зразків без добровільної згоди обвинуваченого. Як видно зі змісту оскарженого вироку, такі доводи сторони захисту були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції з посиланням на відповідні висновки касаційного суду, які викладені у постановах від 31.03.2021 року (№333/1539/16-к) та від 11.01.2022 року (справа №185/22915/18).

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність жодних підстав для сумнівів у достовірності фактів, на які вказала потерпіла ОСОБА_9 при проведенні слідчих дій за її участю в ході досудового розслідування, а також тих обставин, про які вона повідомила під час її допиту в судовому засіданні, в тому числі категорично підтвердила, що саме обвинувачений ОСОБА_7 вчинив розбійний напад на неї.

Доводи апеляційної скарги про недопустимість як доказів показань потерпілої ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_18 , які були допитані судом в режимі відеоконференції, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як видно з матеріалів провадження їх допит в даному випадку проведений з дотриманням положень ч.1 ст.336, ст.ст.352,353 КПК України, а саме такий допит проведено на підставі ухвал суду з метою забезпечення оперативності судового провадження та у зв`язку з неможливістю допитати безпосередньо в залі суду потерпілу за станом здоров`я, а свідка через виїзд із неповнолітніми дітьми за межі України у зв`язку небезпекою для їх життя внаслідок військових дій.

Під час цих допитів потерпіла і свідок підтвердили свою особу за допомогою електронно цифрового підпису, повідомили про обізнаність із правами та обов`язками і були повідомлені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та приведені судом до присяги, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що їх допит не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Крім того, допит потерпілої і свідка в даному випадку проводився під час дії на території України воєнного стану у зв`язку з неможливістю безпосередньої участі потерпілої і свідка в судовому провадженні з поважних причин, а тому наведене в апеляційній скарзі посилання на висновки, які викладені в постанові ККС ВС від 01 грудня 2021 року (справа №760/15429/20) є неналежними.

Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно висновків, що викладені в постанові ККС ВС від 08 вересня 2022 року (справа №607/10395/21 ), доводи учасника кримінального провадження про порушення вимог ст. 336 КПК України через здійснення відеоконференції за допомогою власних технічних засобів учасників судового провадження із застосуванням системи «EasyCon» визнані безпідставними.

Оцінюючи доводи захисника щодо необхідності виконання вимог ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів апеляційний суд приходить до висновку, що врахуванню в даному випадку підлягає позиція судової палати касаційного суду, яка викладена в постанові з більш пізньою датою. Аналогічні висновки щодо порядку застосування правових позицій Верховного суду викладені в постанові ВП ВС від 30.01.2019 (справа №755/10947/17).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли підтвердження і спростовуються матеріалами кримінального провадження, а постановлений судом першої інстанції вирок повністю відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України, всі зазначені у цьому вироку докази були детально проаналізовані і правильно оцінені згідно вимог ст. 94 КПК України.

Покарання обвинуваченому призначено у виді позбавлення волі відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, воно є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. При цьому, суд першої інстанції правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі, а саме за ч. 3 ст. 187 КК України у вигляді 8 років 6 місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю, а також за ч.1 ст. 71 КК України частково приєднав невідбуте покарання за вироком Кременецького районного суду від 16.07.2020 року в розмірі лише 6 місяців, остаточно визначивши ОСОБА_7 покарання на строк 9 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту за викладеними у ній доводами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шумського районного суду від 04 серпня 2022 року4 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який перебуває під вартою протягом трьох місяців з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

Головуючий

Судді