Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1675/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000253 від 21.09.2020 року стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олевськ, Житомирської області, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не депутата, не працюючого, не одруженого, не інваліда, дітей на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого:
-24.02.2020 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України;
- 25.03.2021 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 7 (сім) місяців та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з встановленням йому іспитового строку 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України;

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , будучи засудженим 24.02.2020 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив повторний умисний злочин.
Зокрема, 14.08.2020 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_4 прийшов до будинку свого знайомого ОСОБА_5 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з метою вжити спиртних напоїв. Через не зачиненні двері зайшов до будинку, помітивши відсутність власника в цей же день та час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел направлений на таємне повторне викрадення чужого майна, а саме: перебуваючи в кімнаті спальні даного будинку на столі він помітив телевізор марки «LG», сірого кольору, цифровий ефірний HD приймач марки «STRONG» чорного кольору, два пульта та антену до телевізора.
Скориставшись відсутністю господаря ОСОБА_4 , переконавшись що його дії залишаються непоміченими, в цей же ж день та час підійшов до столу в даній кімнаті, таємно, повторно викрав майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме: телевізор марки «LG», моделі 21FS6RG, серійний номер: 712UR00228, сірого кольору в комплекті з пультом, бувший у використанні, вартість якого згідно висновку експерта №2604/2607/20-25 від 23.09.2020 року становить 1175 грн. 00 коп., цифровий ефірний HD приймач марки «STRONG», моделі SRT8501 в комплекті з пультом бувший у використанні згідно висновку експерта №2604/2607/20-25 від 23.09.2020 року, вартість якого становить 399 грн. 20 коп., антену до телевізора бувшу у використанні вартість якої згідно товарного чеку виданого ПП ОСОБА_6 від 22.09.2020 року становить 70 грн. 00 коп., а всього викрав майна на загальну суму 1644 грн. 20 коп., після чого з місця скоєння злочину зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Прокурор у судовому засіданні просить суд врахувати відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої обставини, а саме вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі. Крім того, прокурор просить речові докази у вказаному кримінальному провадженні повернути потерпілому та стягнути з обвинуваченого витрати на проведення експертизи.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.185 КК України, повністю визнав себе винним, щиро розкаявся та надав пояснення, які в повній мірі відповідають обставинам, викладеним в описовій частині вироку, ознайомлений із обмеженням права на апеляційне оскарження відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України і згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку.
Від потерпілого ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без його участі, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має та просить міру покарання обрати на розсуд суду.

Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, розглянув справу щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, дослідженням письмових матеріалів в частині речових доказів, щодо вартості викраденого майна та стосовно вартості понесених судових витрат.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Прокурором в судовому засіданні надано суду копію вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2020 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив факт його засудження Коростенським міськрайонним судом Житомирської області за вчинення кримінального правопорушення передбачено ч. 3 ст. 185 КК України.
Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.
Тому оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується з негативної сторони, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При цьому, суд відхиляє доводи прокурора, що обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 є вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки вказана обставина не підтверджена належними та допустимими доказами у вказаній справі.
Тому суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини другої статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, оскільки суд переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження інших кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також враховує те, що злочин за цим вироком було вчинено ним до ухвалення попереднього вироку Олевського районного суду Житомирської області від 25.03.2021 року, яким він засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 7 (сім) місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням йому іспитового строку 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Враховуючи, що за вказаним вироком від 25.03.2021 року до ОСОБА_4 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а за цим вироком суд дійшов висновку про призначення йому покарання, що належить відбувати реально, суд позбавлений можливості застосувати принципи поглинення, часткового чи повного складення призначених покарань та визначити остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.
Такі висновки суду повністю співпадають з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що викладені в абз. 2 п. 23 його постанови №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. А також узгоджуються з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17.
Зокрема, у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.

Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК України) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК України).

Крім того, в більш широкому контексті така правова позиція є єдино можливою з огляду на ч. 2 ст. 19 Конституції України, яка вимагає від органів державної влади діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому з такою позицією апеляційного суду погоджується й об`єднана палата.

Таким чином, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.
Оскільки суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, з метою виконання вироку, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжувався у встановленому порядку, востаннє воєнний стан продовжений ще на 90 діб Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженого Законом України №2263-IX від 22.05.2022, обвинуваченому ОСОБА_4 слід застосувати запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу.
Як вбачається з матеріалів наданих прокурором у даному кримінальному провадженні проведено судово-товарознавчу експертизу, вартість якої складає 1961, 28 гривень. Вказані витрати документально підтверджені, отже, в порядку ст.124 КПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь держави.
Арешт на майно обвинуваченого не накладався.
Цивільний позов не заявлено.
Шкода в результаті вчинення злочину ОСОБА_4 становить 1644 грн. 20 коп., яка відшкодована у повному обсязі.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 50, 65, 66, 67, ч. 2 ст. 185 КК України, ст.ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України до набрання вироком законної сили покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
1) прибувати за кожною вимогою до суду;
2) не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити ОСОБА_4 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.
Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відраховувати з дня його фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.
Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 25 березня 2021 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 7 (сім) місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням йому іспитового строку 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України -виконувати самостійно.

Стягнути з ОСОБА_4 витрати на залучення експерта для проведення під час досудового розслідування експертизи в розмірі 1961 грн. 28 коп.
Речові докази: телевізор марки «LG», моделі 21FS6RG, серійний номер: 712UR00228, сірого кольору в комплекті з пультом, цифровий ефірний HD приймач марки «STRONG», моделі SRT8501 в комплекті з пультом та антену до телевізора - повернути законному власнику ОСОБА_5 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя: ОСОБА_1