ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3серпня 2022 року

м. Київ
справа № 415/299/20
провадження № 51-3444 км 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 6 жовтня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000213, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Лисичанськ Луганської області, зареєстрований на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 6 жовтня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 42 606,70 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_9 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 2 серпня 2019 року приблизно о 16:10, керуючи технічно несправним автомобілем марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Карла Маркса зі сторони вул. Михайла Глінки у напрямку вул. Соборної в м. Лисичанськ Луганської області, порушив вимоги п. п. 2.3 (б), 12.3, 31.1, 31.4.3 (ґ), 31.4.5 (а), (г) Правил дорожнього руху (далі ПДР), експлуатував автомобіль з несправними зовнішніми світловими приладами та з шинами, знос протектору яких вище допустимої норми, а також з різним протектором на одній осі, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, при виникненні небезпеки для руху, а саме: пішохода ОСОБА_10 , котра здійснювала перехід проїжджої частини дороги зліва направо відносно руху автомобіля, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на неї.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 6 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на порушення вимог процесуального права та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій не було належним чином враховано обставини, за яких трапилось ДТП, а також дані про особу винного. Також, захисник посилається на необґрунтованість висновків місцевого та апеляційного судів у частині вирішення цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди, оскільки потерпілими не наведено жодного доказу спричинення їм моральної шкоди. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам захисника про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 з порушенням його права на захист.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , вважала її необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У касаційній скарзі захисником ОСОБА_6 порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Обираючи ОСОБА_7 покарання, суд зважив на тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, дані про особу винного, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно. Обставини, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, в зокрема й ті, на які захисник послався у касаційній скарзі, а також взявши до уваги, що знехтувавши вимогами Правил дорожнього руху ОСОБА_7 вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого настала смерть людини, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, з яким погодився й апеляційний суд, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначив засудженому покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки місцевого та апеляційного судів і доводили би необхідність зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено.
Також безпідставними є доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про неправильне вирішення судами першої та апеляційної інстанцій позовних вимог потерпілих в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За приписами ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Ці вимоги закону при вирішенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 місцевим та апеляційним судами дотримані.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, тяжкість наслідків вчиненого правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнали потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд урахував, що в результаті ДТП винуватцем якої був ОСОБА_7 , ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці. Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , котрі є дітьми ОСОБА_10 , зазнали моральних і душевних страждань у зв`язку зі смертю їх матері.
За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з засудженого ОСОБА_7 по 500 000 грн на користь кожного потерпілого, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань, які пов`язані з втратою матері. Підстав для зменшення цього розміру немає.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 у частині суворості призначеного йому покарання та вирішенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК обґрунтовано визнав їх неспроможними та, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо ненадання належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 без участі захисника, що призвело до порушення права на захист останнього, то вони є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційних скаргах сторони захисту вирок місцевого суду оскаржувався лише в частині суворості призначеного судом ОСОБА_7 покарання, а також розміру моральної шкоди.
Апеляційний суд, переглянувши вирок в межах апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_6 та прокурора, дійшов висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджені надані сторонами докази, а висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та постановив ухвалу, яка відповідає кримінальному процесуальному закону.
Порушень вимог КПК, що призвели до порушення права на захист ОСОБА_7 , колегією суддів Верховного Суду не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 6 жовтня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3