Справа № 162/322/21 Провадження №11-кп/802/602/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.ч.1, 3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференцзв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Даною ухвалою суду задоволено клопотання слідчих про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР під №0000076 за ч.2 ст.185 КК України, під №0000241 за ч.2 ст.185 КК України та під №0000263 за ч.3 ст.185 КК України, які судом були об`єднані в одне провадження.
Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, непрацюючого, українця, громадянина України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Арешт на майно, накладений ухвалами слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29.03.21 у кримінальному провадженні №0000076, від 23.07.21 у кримінальному провадженні №0000241 та від 09.08.21 у кримінальному провадженні №0000263, скасовано.
У відповідності до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні віднесено за рахунок держави.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_7 були вчинені суспільно-небезпечні діяння, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, а згідно висновків судово-психіатричного експерта №121 від 21.05.21, №205 від 11.08.21 та №303 від 17.11.21, він в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій не міг і може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

З огляду на дані обставини, суд першої інстанції застосував до останнього примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Так, згідно ухвали суду ОСОБА_7 14.02.2021 року близько 13 год., знаходячись на території домогосподарства по АДРЕСА_2 , будучи не здатним усвідомлювати свої дії та керувати ними через наявність хронічного психічного захворювання у вигляді вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням аліментарно-токсичного ґенезу, таємно, шляхом вільного доступу, повторно викрав у ОСОБА_9 велосипед з маркувальним позначенням «TREKKINGSTAR», вартістю 3066,67 грн., чим завдав останній майнової шкоди на вищевказану суму.
Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_7 зазначеними діями вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно (кримінальне провадження №0000076 від 18.03.21).
Крім цього, ОСОБА_7 12.07.2021 року близько 14 год., знаходячись на території домогосподарства по АДРЕСА_3 , будучи не здатним усвідомлювати свої дії та керувати ними через наявність хронічного психічного захворювання у вигляді вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням аліментарно-токсичного ґенезу, повторно, таємно, шляхом вільного доступу викрав належний ОСОБА_10 спортивний велосипед іноземного виробництва бірюзового кольору з маркувальним позначенням «OGRE», вартістю 2200 грн., чим завдав останньому майнової шкоди на вказану суму.
Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_7 зазначеними діями вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно (кримінальне провадження №0000241 від 13.07.21).
Крім того, ОСОБА_7 03.08.2021 року близько 20 год. 30 хв., шляхом проникнення на огороджену територію домогосподарства за адресою: АДРЕСА_4 , будучи не здатним усвідомлювати свої дії та керувати ними через наявність хронічного психічного захворювання у вигляді вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням аліментарно-токсичного ґенезу, повторно, таємно викрав спортивний велосипед іноземного виробництва марки «TAARNBY» моделі « ZOOOM» з номерним позначенням на рамі WRT31708V червоного кольору вартістю 1666 грн. 67 коп., який знаходився під навісом житлового будинку за вищевказаною адресою, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди на вищевказану суму.
Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_7 зазначеними діями вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище (кримінальне провадження № 0000263 від 05.08.21).
У поданих апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, а також виду застосованих примусових заходів медичного характеру, вважає судове рішення незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, судом визнано доведеним та сформульовано на підставі ґрунтовно досліджених доказів обставини вчинених ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, що полягають у повторному таємному викраденні у стані неосудності 14.02.21 майна ОСОБА_9 , 12.07.21 майна ОСОБА_10 та 03.08.21 майна ОСОБА_11 з проникненням до сховища, про що зазначено у мотивувальній частині ухвалу суду першої інстанції. Натомість, резолютивна частина цієї ухвали не містить висновків суду про визнання доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, що містять ознаки відповідних кримінальних правопорушень, у стані неосудності, що є подальшою підставою для застосування судом примусових заходів медичного характеру, що й суперечить положенням ч.2 ст.513 КПК України.

Крім того, судом не враховано того, що осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасово розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують небезпеку вчинених дій. При цьому не враховується попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Зазначає, що Верховний Суд прийшов до переконання, що у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності. Оскільки ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованих йому діянь страждав на душевне хронічне захворювання, внаслідок чого не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а на даний час потребує застосування примусових заходів медичного характеру, то його дії не можуть бути кваліфіковані за ознакою повторності. У зв`язку з цим, діяння ОСОБА_7 підлягають перекваліфікації з ч.2 на ч.1 ст.185 КК України з виключенням із визнаних доведеним обставин діяння кваліфікуючої ознаки повторності та вказівки про врахування непогашеної судимості згідно вироку Любешівського районного суду Волинської області від 30.03.21.

Посилаючись на вищенаведені обставини, прокурор просить оскаржувану ухвалу скасувати. Задовольнити клопотання слідчих про застосування примусових заходів медичного характеру. Виключити із мотивувальної частини ухвали суду посилання на визнання доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, повторно, перекваліфікувавши суспільно небезпечні діяння за фактом крадіжки майна ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.185 КК України. Визнати доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, що містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 3 ст.185 КК України, у стані неосудності. Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Виключити із вступної частини ухвали суду посилання на наявність у ОСОБА_7 незнятої і непогашеної судимості згідно вироку Любешівського районного суду від 30.03.21 про його засудження за ч.ч.1, 2 ст.185 КК України. В решті ухвалу суду залишити без змін.

ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_12 будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду провадження, до суду не з`явились. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду від цих осіб до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, прокурора, який скаргу підтримав та просив задовольнити, захисника, яка щодо скарги не заперечувала, а також вважала за можливе проведення апеляційного розгляду у відсутності ОСОБА_7 з посиланням на те, що прокурором не ставиться питання про погіршення його становища, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала суду першої інстанції - це рішення суду, яке безумовно повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України.

Проте, оскаржуване судове рішення вказаній процесуальній нормі закону в повній мірі не відповідає.

Суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.404 КПК України перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини кримінального провадження, висновок суду, зроблений у мотивувальній частині рішення про доведеність вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, і за які до нього застосовані примусові заходи медичного характеру, обґрунтовано зроблений судом на підставі зібраних у встановленому законом порядку та перевірених доказах, що по суті в апеляційній скарзі не заперечується та не оскаржується.

Водночас, прокурор в апеляційній скарзі вказує про неправильну кваліфікацію суспільно небезпечних діянь вчинених ОСОБА_7 .

Такі доводи сторони обвинувачення заслуговують на увагу.

Як вбачається з клопотання слідчих про застосування примусових заходів медичного характеру та ухвали суду, суспільно небезпечні діяння, які водночас, визнані судом установленими, кваліфіковані за ч.ч.2, 3 ст.185 КК України з ознакою повторності, що в даному випадку на думку апеляційного суду є неправильним з огляду на таке.

Так, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. (ч.1 ст.32 КК України).

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно із ч.1 ст.18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Отже, осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

В свою чергу, згідно із ч.3 ст.503 КПК кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Згідно висновків судово-психіатричного експерта №121 від 21.05.21, №205 від 11.08.21 та №303 від 17.11.21, ОСОБА_7 в період скоєння інкримінованих йому протиправних діянь виявляв і виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням аліментарно-токсичного ґенезу, у зв`язку з чим не міг і може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Таким чином, у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності.

Таку позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 17.03.20 у справі №127/23789/17.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд з урахуванням положень ст.ст.2, 337 КПК України, вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду кваліфікуючі ознаки вчинення суспільно небезпечних діянь, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України - «вчинення повторно», та відповідно перекваліфікувати дії ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечних діянь за фактом крадіжки по епізодах з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна.

Водночас, в даному випадку зайвою є також вказівка суду першої інстанції у вступній частині оскаржуваної ухвали про наявність у ОСОБА_7 судимості відповідно до вироку Любешівського районного суду Волинської області від 30.03.21 про його засудження за ч.ч.1, 2 ст.185, із врахуванням ч.1 ст.70 КК України, та застосуванням положень ст.75 цього ж Кодексу, яка й підлягає виключенню в цього судового рішення.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі вказує про істотне порушення місцевим судом норм кримінального процесуального закону щодо неналежного викладення резолютивної частини судового рішення, яке стосується висновку суду про вчинення суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень.
Такі доводи прокурора є слушними з врахуванням наступного.
Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд відповідно до ч.1 ст.513 КПК України з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

При цьому, згідно з ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Судовий розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відповідно до положень ч.1 ст.512 КПК України здійснюється за загальними правилами КПК України.

Пунктом 3 ч.1 ст.372 КПК України передбачено, що у резолютивні частині ухвали зазначається в тому числі і висновки суду.

Апеляційним судом встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, розглянувши подані клопотання, прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, однак, в її резолютивній частині, належним чином, тобто у відповідності до п.3 ч.1 ст.372 КПК України із врахуванням положень ст.513 КПК України, не зазначив свого рішення (висновок) про вчинення суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень.

Оскільки апеляційним судом дії ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечних діянь за фактом крадіжки по епізодах з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перекваліфіковано з ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.185 КК України «як таємне викрадення чужого майна», а також залишено як правильну кваліфікацію його дій по епізоду крадіжки з потерпілим ОСОБА_11 за ч.3 ст.185 КК України «як таємне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням у сховище», то слід визнати доведеним, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечні діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 3 ст.185 КК України, у стані неосудності.

Враховуючи вищенаведене, до ОСОБА_7 слід зазначити про застосування таких же примусові заходів медичного характеру, які застосовані судом першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд скаргу прокурора задовольняє у вищеозначених частинах, однак не скасовуючи судового рішення, як про це просить прокурор, а змінюючи його. В іншій частині оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині правової кваліфікації суспільно небезпечних діянь та визнання доведеності у вчиненні таких діянь, - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вказаної ухвали суду кваліфікуючі ознаки вчинення суспільно небезпечних діянь, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України - «вчинення повторно», перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечних діянь за фактом крадіжки по епізодах з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з ч.2 ст.185 КК України на ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна.

Визнати доведеним, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечні діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 3 ст.185 КК України, у стані неосудності.

Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Виключити із вступної частини ухвали суду посилання на наявність у ОСОБА_7 судимості відповідно до вироку Любешівського районного суду від 30.03.2021 року про його засудження за ч.ч.1, 2 ст.185 КК України.

В решті ухвалу суду в даному провадженні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді