ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/1665/22

12 жовтня 2022 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Костопіль кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомильськ, Здолбунівського району, Рівненської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із повною загальною середньою освітою, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, раніше не судимого, солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 , солдата, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 05 березня 2022 року близько 16 год. 00 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться на Рівненському загальновійськовому полігоні, що за адресою: АДРЕСА_2 , відправившись за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував до 21 липня 2022 року близько 18 год. 00 хв., після чого самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває на території Рівненського загальновійськового полігону, що за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши вчинення продовжуваного злочину, виявив бажання проходити військову службу та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, дав суду показання, що дійсно 05 березня 2022 року близько 16 год. 00 хв. самовільно залишив місце служби та відправився за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував. Однак, 21 липня 2022 року о 18 год. 00 хв. добровільно прибув до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо не карати та обрати йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та на підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позиції немає, а також їм зрозуміло, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до цих вимог закону суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України доведена повністю та кваліфікація його дій за ч. 5 ст. 407 КК України правильна, оскільки обвинувачений, будучи військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення військової частини в умовах воєнного стану.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначає покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нових злочинів, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо. продовжує військову службу.

Враховуючи викладене, тяжкість скоєного кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, суд вважає, що з метою виправлення обвинуваченого, попередження з його боку вчинення нових злочинів, слід призначити покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України ближче до нижньої межі - 5 років позбавлення волі.

Суд, у відповідності до ст.75 КК України та враховуючи сукупність пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який розкаявся у вчиненому та запевнив суд, що він усвідомив свою провину та в подальшому вчиняти подібного не буде, особисте ставлення до вчиненого, добровільне повернення до виконання свого військового та громадянського обов`язку, приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення його волі, прийнявши рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що буде достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Крім того, суд вважає необхідним покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки у відповідності до пп. 1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Речові докази та процесуальні витрати по даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов до обвинуваченого в межах кримінального провадження не заявлявся.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 373-375 КПК України, ст. ст. 50, 65, 66-67, 75, 76, ч.5 ст.407 КК України, суд
ЗАСУДИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до пп. 1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України покласти нагляд за засудженим ОСОБА_4 на командира військової частини, а у випадку звільнення його з військової служби на уповноважений орган з питань пробації за місцем його проживання.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_1