Справа № 591/8627/14-к
Провадження № 1-кп/591/86/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 серпня 2022 року Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0004142 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, не одруженого, судимого: 1) 04 листопада 2010 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 1360 гривень; 2) 23 вересня 2011 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ст. 69, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років обмеження волі; 3) 18 травня 2020 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ст. 70, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 31 липня 2014 року близько 22.30 год. він, перебуваючи поблизу дачного масиву в кінці вул. Майора Залізняка в м. Суми, маючи намір на відкрите, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно та відкрито для потерпілого, з кишені ОСОБА_4 витягнув гаманець з грошима в сумі 100 гривень та мобільний телефон «LG», а всього на суму 1447 гривень, після чого викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_4 матеріальних збитків на вказану суму.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, зазначивши про те, що в наведеному дачному масиві у вказаний час він відпочивав зі знайомими в одному з дачних будинків, де працював. Ввечері хтось із його знайомих привів потерпілого, який вже був в стані сп`яніння, та продовжили вживати алкоголь разом з ним. Пізніше потерпілий пішов додому, а обвинувачений ліг спати. Ніяких конфліктів з потерпілим у нього не було, як і бійок, його майна він не викрадав. Коли прокинувся вранці, то на вулиці знайшов гаманець, в якому було 100 гривень та банківські картки, з однією з яких був пін-код, тому він зняв з картки собі 750 гривень, які витратив на власні потреби. Вважає, що потерпілий його оговорює, з огляду на його мінливу позицію та зміну показань.

Оцінюючи докази подані сторонами та вирішуючи питання про доведеність винуватості обвинуваченого, суд виходить з наступних міркувань.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 показав, що в наведений час він повертався додому, коли на вулиці познайомився з обвинуваченим, з яким вживали в подальшому спиртні напої (а також з іншими двома хлопцями), під час вживання алкоголю між ним та ОСОБА_6 стався конфлікт та почалась бійка (із-за чого виник конфлікт не пам`ятає), в процесі бійки у нього пропав телефон, а гаманець, як він зазначив дослівно «хтось витягнув», також зазначив про те, що його «побили», не пояснивши, хто саме приймав участь в його побитті. Після цього він прийшов в себе в кареті швидкої допомоги, як там опинився не пам`ятає, як і не пам`ятає суттєвих обставин події, зокрема, куди та хто конкретно бив його (зазначивши при цьому, що бив його ОСОБА_6 ), причини конфлікту, хто саме та за яких обставин забрав його майно та як він опинився в кареті швидкої.

Надані потерпілим покази суд не може покласти в основу вироку, з огляду на їх мінливість та непереконливість, а також відсутність в них конкретизації, яка б дозволяла суду з впевненістю надати їм перевагу перед показами обвинуваченого.

До того ж, сумнівність показань потерпілого та вірогідність позиції обвинуваченого підтверджується дослідженим в судовому засіданні аудіозаписом допиту потерпілого при попередньому розгляді справи, наданим стороною захисту як доказ їх позиції, в порядку визначеному законом (та відкритим протилежній стороні з дотриманням вимог ст. 290 КПК України т. 5 а.с. 224-226), в тому числі з метою перевірки достовірності показань ОСОБА_4 , згідно вимог ч. 3 ст. 93, ч. 2 ст. 96 КПК України.

З дослідженого запису наведених показань потерпілого, вбачається, що при попередньому судовому розгляді цієї справи ОСОБА_4 давав кардинально протилежні показання, зазначаючи про те, що він взагалі нічого не пам`ятав про обставини його побиття обвинуваченим чи іншими особами, про те, як і куди зникло його майно, що в кареті швидкої йому повідомили, що його збила машина, в правоохоронні органи він не звертався і правоохоронці самі прийшли до нього в лікарню. Крім цього, з запису вбачається, що покази на досудовому розслідуванні потерпілий фактично давав зі слів правоохоронців та не пояснив цього учасникам процесу, зазначивши, що на нього тиску ніким не здійснювалось.

Отже, покази потерпілого суд не може вважати достовірними та розцінювати як надійний та переконливий доказ провини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.

Сумнівність показань потерпілого викликана і тим, що згідно доказів, на які посилалась сторона обвинувачення, зокрема, з протоколу прийняття заяви (т. 3 а.с. 35) про злочин, а також з реєстру вбачається, що звернення до правоохоронних органів (принаймні його оформлення) та внесення відомостей до ЄРДР відбулось через певний проміжок часу після описаних в обвинуваченні подій (08 серпня 2014 року були внесені перші відомості до ЄРДР та 30 жовтня 2014 року внесені інші відомості до ЄРДР в провадженні), що, з огляду на стан сп`яніння потерпілого та на отримані ним тілесні ушкодження, викликає у суду обґрунтовані сумніви в можливості достовірного відтворення ним обставин події, які відбувались за певний проміжок часу до початку розслідування.

Інші докази по справі, на які послався прокурор як на підтвердження провини обвинуваченого, не спростовують наведених висновків суду та не підтверджують провини обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Так, медична документація та висновок експерта (т. 3 а.с. 37-47) підтверджують лише характер, ступінь тяжкості та локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, а також його перебування в стані алкогольного сп`яніння (3,3 проміле), але спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не охоплюється обвинуваченням за ч. 2 ст. 186 КК України, а провадження в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України закрито на підставі ст. 49 КК України (до того ж ці докази не виключають поза розумним сумнівом можливості їх спричинення сторонніми особами чи іншими учасниками, з якими потерпілий вживав спиртне).

Так само, як і не може вважатись належним та достовірним доказом провини обвинуваченого проведений за його участю слідчий експеримент (т. 3 а.с. 48), який фактично є його показами, зафіксованими на місці з фотофіксацією, які суд повинен сприймати усно та безпосередньо (ч. 1 ст. 23 КПК України), від яких ОСОБА_6 відмовився в судовому засіданні, зазначивши про те, що давав під тиском правоохоронців та повідомив про це захиснику лише під час судового розгляду. З цього приводу слід також зауважити і про те, що протокол слідчого експерименту, всупереч ч. 1 ст. 240 КПК України, не містить якихось суттєвих перевірених чи уточнених обставин, які б дозволяли стверджувати про достовірність саме цих показань, а не позиції обвинуваченого під час судового розгляду.

З огляду на наведене, а також приймаючи до уваги, що подальший висновок судово-медичної експертизи (т. 3 а.с. 56) отриманий на підставі показань обвинуваченого, які він не підтвердив під час судового розгляду, суд не може вважати і цей доказ належним, достовірним та таким, що підтверджує провину обвинуваченого саме в інкримінованому злочині (крім цього, як зазначено вище, провадження за ч. 2 ст. 125 КК України закрито на підставі ст. 49 КК України, а можливість спричинення тілесних ушкоджень в тому числі сторонніми особами не виключена поза розумним сумнівом).

Що стосується запису з камер банкомату (т. 3 а.с. 109-110), на якому зафіксований ОСОБА_6 під час зняття коштів з картки потерпілого, то ця обставина ним і не заперечується, але це жодним чином не спростовує його показань та вірогідного відшукання загубленого потерпілим гаманця (стан сп`яніння потерпілого та його мінлива позиція в показаннях не дозволяє суду стверджувати про те, що вказане майно було вилучено ОСОБА_6 саме в спосіб описаний в обвинуваченні), а крім цього провадження в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 185 КК України також закрито на підставі ст. 49 КК України.

Долучений же до справи висновок товарознавчої експертизи (т. 3 а.с. 138) підтверджує лише вартість викраденого майна та не містить підтвердження його викрадення саме ОСОБА_6 .

Щодо оцінки наведених доказів та обставин справи суд вважає за необхідне зауважити і про те, що характер подій, які відбувались між потерпілим, обвинуваченим та іншими особами, передбачав для органа досудового розслідування проведення перевірки кожного з учасників на предмет їх причетності до побиття ОСОБА_4 та зникнення його майна, чого правоохоронними органами зроблено не було та якими проведено мінімальних обсяг слідчих та процесуальних дій при поверхневому розслідуванні (хоча не були позбавлені можливості вчинити навпаки), за наявності підстав та підґрунтя для більш повного та детального розслідування (стан сп`яніння кожного з учасників, неочевидність події, незрозумілі обставини виявлення потерпілого та виклику йому швидкої тощо).

Таким чином, оскільки інших доказів стороною обвинувачення подано не було, як і не було на них посилання, тому, оцінивши надані докази в їх сукупності, врахувавши, що достатніми та беззаперечними доказами не доведено причетності саме ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, врахувавши відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України необхідність тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченого, суд приходить висновку про те, що прокурором не доведено вчинення саме обвинуваченим ОСОБА_6 цього злочину, тому за приписами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

Цивільний позов прокурора на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України слід залишити без розгляду. Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження слід віднести на рахунок держави.
На підставі ч. 2 ст. 186 КК України, керуючись ст.ст. 129, 368, 373-375 КПК України,
У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдати його.

Цивільний позов прокурора, про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 , залишити без розгляду.
Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.
На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1