Дата документу 06.07.2022
Справа № 334/7258/17
Провадження № 1-кп/334/384/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілих ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0005915 від 27.09.2016 року у відношенні ОСОБА_7 обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки ризики продовжують існувати та не змінилися. Прокурор зазначає, що продовжувати існувати ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі до 15 років. Крім того, після вчинення злочину 27.09.2016 року обвинувачений зник з місця злочину та переховувався від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим 30.09.2016 року був оголошений у розшук та 30.08.2017 року був затриманий у порядку ст. 208 КК України. Вказані обставини є ризиком, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 177 КК України. ОСОБА_7 знайомий з потерпілими та свідками, тому може вчинити спробу впливу на них з метою зміни показань шляхом погрози або викликавши в них співчуття. Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КК України обґрунтовується тим, що обвинувачений будучи засудженим до п`яти років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, вчинив нове кримінальне правопорушення. На думку прокурора жодний з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.

Представник потерпілих підтримав клопотання прокурора, наполягає на продовженні строку тримання обвинуваченого під вартою.

Потерпіла ОСОБА_5 підтримала клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні просив змити йому запобіжний захід на домашній арешт, оскільки він вже майже п`ять років перебуває під вартою.

Захисник просила відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та змінити його на домашній арешт. Захисник звертає увагу на досить тривале невиправдане перебування обвинуваченого під вартою майже п`ять років. При цьому вона повідомила, що умови перебування обвинуваченого в СІЗО є жахливими, він хворіє, в нього постійно підвищений тиск, він потребує належного медичного обстеження.

Заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
У п. 36 рішення «Москаленко проти України» № 37466/04 від 20.05.2010 Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява №33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001).
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_7 умисного особливо тяжкого злочину, свідчать про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого та введенням воєнного стану в Україні вказують на обґрунтованість заявленого прокурором клопотання. Суд враховує, що обвинувачений зник з місця вчинення злочину та тривалий час переховувався від органів досудового розслідування та був затриманий у порядку ст. 208 КК України. Кріс того, обвинувачений обвинувачується у вчиненні нового особливо тяжкого злочину в період іспитового строку.
Суд критично відноситься до заяви захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого, який потребує лікування, оскільки суду не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім того, протягом квітня-травня 2022 року обвинувачений та захисник просили надати можливість обвинуваченому вступити до лав ЗСУ та захищати Батьківщину, тобто стан здоров`я обвинуваченого був задовільний для військової служби.
Судом розглядалась можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам, проте, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, буде недостатнім для запобігання існуючим ризикам.
На думку суду, з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, знаходження м. Запоріжжя у безпосередній близькості до зони ведення активних бойових дій, жоден із більш м`яких запобіжних заходів у даних фактичних обставинах не буде ефективним та не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Суд вважає, що наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, для продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки є достатньо підстав вважати, що обвинувачений з огляду на його моральні якості може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).
До того ж, судове провадження не завершено, не досліджені всі докази, не допитані потерпілі та свідки, при цьому суд вважає, що існують ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, у зв`язку з цим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому необхідно продовжити.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, що є достатньою підставою для задоволення клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 331 КПК України,

УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора про продовження терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - по 03 вересня 2022 року включно.
Проголошення повного тексту ухвали 07.07.2022 року 12 год. 00 хв.
Ухала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її проголошення до Запорізького апеляційного суду.
Суддя: ОСОБА_1