Номер провадження: 11/813/7/22
Номер справи місцевого суду: 1519/2250/2012
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

засудженої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» апеляції обвинуваченої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 та прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_14 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року у кримінальній справі № 9, відносно

ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Фрунзівському районі Одеської області (згідно з вироком суду першої інстанції), відповідно до копії паспорту уродженка села Білине Балтського району Одеської області (т.2, а.с.115), громадянка України, з середньою освітою, не заміжня, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року ОСОБА_10 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з моменту її фактичного затримання, тобто з 17 червня 2018 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк покарання ОСОБА_10 зараховано строк її попереднього ув`язнення з 17 червня 2018 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_12 та на її користь з ОСОБА_10 стягнуто 20182,71 гривень матеріальної та 20000 гривень моральної шкоди.

Також оскарженим вироком вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні та стягнуто з ОСОБА_10 процесуальні витрати.

Оскарженим вироком встановлено, що 02 березня 2011 року, приблизно о 19 годині 40 хвилин, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, завдала кухонним ножем потерпілому ОСОБА_15 тілесне ушкодження, від якого останній помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 24-456/2011 від 15 березня 2011 року, смерть ОСОБА_15 перебуває у прямому причинному зв`язку із отриманим тілесним ушкодженням.

Вимоги апеляцій та узагальненні доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції засуджена ОСОБА_10 подала апеляцію, в якій просила скасувати оскаржений вирок, провести судовий розгляд в суді апеляційної інстанції або повернути кримінальну справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що призначене їй покарання є занадто суворим та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Засуджена вказує, що вона не пам`ятає обставин вчинення злочину, оскільки перебувала у стані сильного душевного хвилювання. Свою вину вона не визнала, оскільки не пам`ятає, що відбувалось, проте суд першої інстанції не надав оцінки стану її здоров`я, який значно погіршився в умовах слідчого ізолятору.

Також засуджена зазначає, що її згода досліджувати докази у порядку ст.306 КПК України була суто формальною, відтак, досліджені під час судового слідства докази є недопустимими, оскільки суд першої інстанції не перевірив їх належність та допустимість.

При цьому, суд першої інстанції також не врахував, що згідно експертизи № 285 від 14 квітня 2011 року, ОСОБА_15 міг самостійно нанести собі тілесні ушкодження.

В доповненнях до апеляції засуджена ОСОБА_10 зазначила, що її перебування у стані сильного душевного хвилювання підтверджується експертним дослідженням № 5 від 28 вересня 2011 року, що давало суду підстави для перекваліфікації її дій з ч.1 ст.115 КК України на ст.116 КК України. При цьому засуджена вказала, що потерпілий ОСОБА_15 повідомив їй про те, що у нього інша жінка, на що вона гостро відреагувала, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 .

Між тим, ОСОБА_10 зазначала, що, незважаючи на те, що вона нічого не памятає, вона ніколи не заперечувала того, що вона могла вбити потерпілого в стані сильного душевного хвилювання.

Захисник ОСОБА_13 , що діє в інтересах засудженої ОСОБА_10 подав апеляцію, в якій просив змінити оскаржений вирок, перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 КК України на ст.116 КК України та призначити її покарання з урахуванням пом`якшуючих обставин.

Доводи апеляції обґрунтував тим, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції допустив неповноту судового слідства, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що вплинуло на правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 .

Захисник стверджує, що суд першої інстанції перерахував досліджені докази, але не надав їм оцінки та не дійшов висновку про їх доказове значення.

Зокрема, на думку захисника, поза увагою суду залишився факт того, що потерпілий мав можливість нанести завдані тілесні ушкодження самостійно.

Також апелянт звертаю увагу на те, що суд першої інстанції не врахував висновок судово-психіатричної експертизи № 5 від 28 вересня 2011 року.

Крім того, захисник посилається на те, що суд першої інстанції не врахував відсутність мотиву ОСОБА_10 на вчинення злочину та обставину того, що цей злочин мала можливість вчинити інша особа.

При цьому, судом при призначені покарання не враховано стан здоров`я, вік, відсутність судимостей ОСОБА_10 , її позитивну характеристику, щире каяття.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_14 подав апеляцію, в якій просив скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.

Прокурор стверджує, що суд першої інстанції в оскарженому вироку не врахував, що: обвинувачена, перебуваючи на підписці про невиїзд, ухилялась від суду на протязі декількох років, перебувала у розшуку; вчинення ОСОБА_10 злочину в стані алкогольного сп`яніння; не визнання вини засудженою.

Засуджена ОСОБА_10 подала заперечення на апеляцію прокурора, в яких зазначила, що апеляція прокурора є необґрунтованою і невмотивованою, а всі обставини та докази, на які посилається прокурор були враховані судом першої інстанції.

Позиція учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_11 підтримали вимоги апеляцій обвинуваченої та захисника ОСОБА_13 та просили їх задовольнити. При цьому заперечували проти задоволення апеляції прокурора.

Прокурор ОСОБА_9 підтримала апеляцію прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_14 та заперечувала проти задоволення апеляцій обвинуваченої ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_13 .

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінальної справи та доводи наведені в апеляціях, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до п.11 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 15 «Перехідних положень» КПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги, заяви про перегляд судових рішень у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом

Відповідно до ст.365 КПК України (в редакції 1960 року) вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

У своїй апеляції засуджена ОСОБА_10 просила повернути кримінальну справу на новий розгляд до суду першої інстанції або перекваліфікувати її дії на ст.116 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що статтями 370, 374 КПК України 1960 року, встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та повернення справи на новий судовий розгляд.

Засуджена ОСОБА_10 , обґрунтовуючи доводи апеляції взагалі не зазначила, які саме істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що можуть стати підставою для скасування судового рішення та повернення справи на новий судовий розгляд, допустив суд першої інстанції під час розгляду кримінальної справи.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином вимоги апеляції засудженої ОСОБА_10 щодо скасування апеляційним судом обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінальної справи у суді першої інстанції не відповідають положенням статті 374 КПК України (в редакції 1960 року).

Крім того, засуджена ОСОБА_10 у своїй апеляції не погодилася з доведеністю її вини у вчиненні інкримінованого їй злочину, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінальної справи.

Між тим, відповідно до частини 3 статті 358 КПК України (в редакції 1960 року), суд може визнати необхідним проведення судового слідства в повному обсязі чи частково, коли є підстави вважати, що судове слідство судом першої інстанції було проведено неповно чи однобічно.

При цьому апеляційний суд зазначає про те, що суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального справи, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Отже, слід констатувати, що за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права на проведення судового слідства за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.358 КПК України (в редакції 1960 року).

В свою чергу, дослідивши оскаржений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінальної справи, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінальної справи доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Так, відповідно до оскарженого вироку суду першої інстанції вина засудженої ОСОБА_10 у вчиненні злочину, за який її визнано винуватою, підтверджується зібраними у кримінальній справі доказами, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_12 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що її син познайомив її з ОСОБА_10 та між ними були добрі стосунки, син теж добре відносився до ОСОБА_10 . ОСОБА_10 бувало вживала алкогольні напої з подругами. Вони навіть думали віддати її на лікування. Якось ОСОБА_10 вдарила її сина ножем в праву частину спини, він в міліцію не звертався;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що він, його мати та ОСОБА_15 мешкали разом та в них були добрі стосунки між собою. У той день він був вдома з ОСОБА_15 протягом дня. Мати повернулася до дому з подругою, яка згодом пішла. Він не чув, що його мати та ОСОБА_15 сварилися. Він розмовляв зі своєю дівчиною та приблизно дві години на коридорі. Коли він пішов у душ, то був там приблизно пів години. Чув, як хтось зайшов до кухні, чиїсь кроки. Потім, мама зляканим голосом сказала йому, щоб він вийшов з ванної кімнати та ввійшов до кімнати. Коли він зайшов до кімнати, то побачив, що вітчим був на підлозі, сидів упершись до дивану, вся футболка в нього була в крові. Коли він ввімкнув світло, то побачив скрізь кров. Ніж був біля нього та теж в крові. Він запитав маму, чи це вона зробила та вона йому не відповіла. Він викликав швидку;

- показаннями свідка ОСОБА_18 який під час допиту в суді першої інстанції показав, що о 20 годині йому зателефонували та повідомили, що його брата підрізала співмешканка. Його брат був спокійним, руку на жінку не піднімав. Мешкав з ОСОБА_10 біля року. Спочатку вони жили добре, потім брат розповідав, що ОСОБА_10 під час скандалу кинула в нього ножем, з її боку були прояви агресії. З сином ОСОБА_10 познайомився, коли той прийшов з армії. ОСОБА_10 та її син жили у ОСОБА_15 ;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що у той день, о 19 годині 00 хвилин, він виходив з дому та бачився з ОСОБА_15 . Вони пішли в бар та випили по пляшці пива. ОСОБА_15 скаржився, що йому набридлі скандали з ОСОБА_10 , з якою він мешкав протягом року, показав рану та повідомив, що вона якось кидала в нього ніж. Він не чув, щоб вони сварилися. Потім йому подзвонила сусідка та повідомила, що ОСОБА_15 вбили. Коли він туди прибіг, то побачив міліцію та швидку. Міліція повідомила, що ОСОБА_10 вистрибнула з вікна;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що їх квартири знаходяться навпроти. Сусідів він не знав та не підтримував з ними зв`язок. 02 березня 2012 року прийшли співробітники міліції та попросили відкрити двері. Вони знайшли ніж. У той день вони нічого не чули, лише спокійні голоси біля дверей та те, що хтось курив;

- показаннями свідка ОСОБА_21 який під час допиту в суді першої інстанції показав, що ОСОБА_15 підробляв у нього. Він його знав як доброго хлопця та те, що він мешкає з жінкою та її сином. Чув, що в них у родині були конфлікти у зв`язку з нестачею грошей;

-показаннями свідка ОСОБА_22 яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що вона працювала разом з ОСОБА_10 . У той день вони сиділи у барі та вживали алкогольні напої. Там взяли півлітрову пляшку горілки, випили половину та взяли її з собою. ОСОБА_10 попросила провести її додому, так як в неї були гроші. Вони прийшли до них додому, сиділи на кухні та вживали алкогольні напої. ОСОБА_15 спочатку лежав на дивані, алкогольні напої не пив. Вона пробула в них хвилин двадцять та потім пішла. Коли вона йшла, то ОСОБА_10 сиділа на дивані;

- оголошеними, у порядку ст. 306 КПК України (в редакції 1960 року), зі згоди всіх учасників процесу, показами свідка ОСОБА_23 про те, що останні 26 років він працює лікарем. 02 березня 2011 року ОСОБА_10 була проведена операція. Їй поставлено діагноз компресіонний перелом лівої великогомілкової кістки зі зміщенням. З вказаним діагнозом період реабілітації не раніше 4-5 місяців (т.1 а.с.220-221);

- оголошеними, у порядку ст. 306 КПК України (в редакції 1960 року), зі згоди всіх учасників процесу, показаннями свідка ОСОБА_24 про те, що у січні 2011 року вона познайомилась з ОСОБА_25 у барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У подальшому вони зустрічалися. 02 березня 2011 року вона була на роботі та протягом дня розмовляла по телефону з ОСОБА_26 . Ввечері, вона домовилась зустрітися з ним біля кінотеатру «Родина». Коли вона зустрілася з ним, то вид в нього був розгублений. Вони заїхали до батька ОСОБА_25 , але його не було вдома. Там ОСОБА_25 повідомив, що співмешканець ОСОБА_15 загинув. Він розказав, що коли пішов до ванної кімнати та через деякий час у ванну кімнату почала стукати його мати, коли він вийшов з ванної кімнати, то його мати повідомила, що він сам вбив себе ножем у грудну клітину (т.1 а.с.228-232);

- оголошеними, у порядку ст. 306 КПК України (в редакції 1960 року), зі згоди всіх учасників процесу, показаннями свідка ОСОБА_27 (колишній чоловік ОСОБА_10 ). 02 березня 2011 року, приблизно о 21 годині йому зателефонував його син ОСОБА_28 та повідомив, що співмешканець ОСОБА_10 мертвий та те, що вони сварилися у кімнаті, а він знаходився у ванній кімнаті та коли вийшов, то побачив мертвого ОСОБА_28 , який сидів на підлозі. ОСОБА_10 сказала йому, щоб він йшов з квартири. ОСОБА_10 він давно не бачив, але періодично з нею спілкувався. Від родичів йому було відомо, що ОСОБА_10 останнім часом зловживала спиртними напоями, на ґрунті чого сварилася зі своїм співмешканцем ОСОБА_28 (т.1 а.с.233-235);

- оголошеними, у порядку ст. 306 КПК України (в редакції 1960 року), зі згоди всіх учасників процесу, показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що вона працювала разом з ОСОБА_10 . Знає, що ОСОБА_10 останній рік мешкала з хлопцем на ім`я ОСОБА_28 , у нього на квартирі. Вона жалілася, що її хлопець безробітний. Якось вона прийшла з синцями на обличчі та потім повідомила, що її побив співмешканець. Інколи, коли вони поверталася додому то могли зайти у бар, де вживали алкогольні напої. 02 березня 2011 року, приблизно о 20 годині 26 хвилин, їй зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила, що вона вбила свого співмешканця ОСОБА_28 , приїхала швидка допомога та констатувала смерть. Також, повідомила, що вона відправила свого сина з дому та повідомила, що вона викинеться з вікна та вона почала заспокоювати ОСОБА_10 . По голосу вона зрозуміла, що ОСОБА_10 знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Також, повідомила, що ОСОБА_28 їй сказав, що в нього є інша жінка, на що вона гостро відреагувала. Вона розмовляла з ОСОБА_10 десь хвилин п`ятнадцять, після чого зв`язок обірвався (т.1 а.с.244-246).

У своїй апеляції засуджена ОСОБА_10 стверджувала, що її згода досліджувати докази у порядку ст.306 КПК України (в редакції 1960 року) була суто формальною, відтак, досліджені під час судового слідства докази є недопустимими, оскільки суд першої інстанції не перевірив їх належність та допустимість.

Апеляційний суд вважає вказані твердження засудженої необгрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст.306 КПК України (в редакції 1960 року) встановлено, що суд з власної ініціативи або за клопотанням прокурора чи інших учасників судового розгляду може оголосити показання свідка, дані під час дізнання, досудового слідства або на суді, у випадках: 1) наявності істотних суперечностей між показаннями, які свідок дав на суді і під час досудового слідства або дізнання; 2) неявки в судове засідання свідка, явка якого з тих або інших причин неможлива; 3) коли справа розглядається у відсутності свідка в порядку, передбаченому частиною другою статті 292 цього Кодексу.

Як убачається з протоколу судового засідання (т.3, а.с.10), суд за клопотанням прокурора ставив на обговорення учасників процесу питання про можливість оголошення показань свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_16 , ОСОБА_29 та ОСОБА_23 дані на досудовому слідстві.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що заперечень від учасників процесу щодо можливості оголошеня показань свідків не надходило, в тому числі від засудженої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_13 , що свідчить про надуміність вказаних доводів апеляції засудженої.

При цьому засуджена ОСОБА_10 у своїй апеляції взагалі не зазначила, у чому саме полягає неналежність та недопустимість показань свідків, оголошених судом першої інстанції в порядку ст.306 КПК України (в редакції 1960 року).

Разом з тим, окрім показань потерпілої та свідків, вина засудженої ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їй злочину підтверджується також іншими зібраними у кримінальній справі доказами, а саме:

- вилученими під час огляду квартири АДРЕСА_3 предметами, а саме: 4 недопалки сигарет «Esse»; 3 недопалки сигарет «Chesterfield» з попільнички на столі в кухні; сліди речовини бурого кольору з умивальника у ванній; 6 частин пальців руки з пляшки «Оболонь»; ніж кухонний з підлоги вітальної кімнати біля трупа; змиви речовини бурого кольору з двері гостьової кімнати; змиви речовини бурого кольору з гостьової кімнати; фрагмент шпалер з речовиною бурого кольору з гостьової кімнати, які визнані речовими доказами по справі (протокол огляду місця події з фототаблицею від 02.03.2011 року, постанови про долучення речових доказів від 11.04.2011 року) (т.1 л.д.7-23, т.2 а.с.1, 27);

- речовими докази, а саме: рушником світло-синього кольору, зі смужками золотистого кольору, з плямами червоно-бурого кольору, штанами спортивні, чорного кольору, з плямами червоно-бурого кольору; куртоюа чорного кольору, майкою чорного кольору, джинсами жіночі, синього кольору, шкарпетками червоного кольору, шапкою чорного кольору, чоботами жіночими, чорного кольору; 10 тампамиів з речовиною червоно-бурого кольору; 6 відрізками липкої стрічки з 6 частинами пальців рук; частинками нігтів; зразками крові та слини ОСОБА_17 ; мобільним телефоном «Samsung Duos»; змивами рук трупа ОСОБА_15 ; мобільним телефоном «Samsung Duos» (протоколи огляду речових доказів від 10.03.2011 року та від 11.04.2011 року, постанови про долучення речових доказів від 11.04.2011 року) (т.1 а.с.79-90, т.2 а.с.3, 4, 6, 7, 9, 12, 15, 18, 21, 25, 28, 30, 32);

- висновком дактилоскопічної експертизи №41 від 17.03.2011 року, відповідно до якого на одинадцяти відрізках липкої стрічки, представлених на дослідження, виявлено вісім слідів пальців рук, придатних для ідентифікації особи. З яких сліди пальців рук, розмірами 30х14 мм., 22х22 мм. та 18х10 мм., на відрізках липкої стрічки, розмірами 62х42 мм., 63х45 мм. та 50х45 мм., залишені вказівним пальцем правої руки, великим та вказівним пальцями лівої руки ОСОБА_17 , чия дактилоскопічна карта представлена на дослідження. Сліди пальців рук, розмірами 23х17 мм., 18х13 мм., 25х15 мм, 33х18 мм. та 22х10 мм, на відрізках липкої стрічки, розмірами 87х45 мм., 76х45 мм., 85х45 мм. та 65х45 мм., залишені не ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , чиї дактилоскопічні карти представлені на дослідження, а іншою особою (особами). На відрізках липкої стрічки, розмірами 50х45 мм., 78х45 мм., 71х45 мм., 60х45 мм. та 87х45 мм., виявлені сліди пальців рук, які не придатні для проведення по ним ідентифікації особи (том. 1, а.с.143-152);

- висновком експерта №234 від 14.03.2011 року, відповідно до якого на рушнику світло-синього кольору зі смужками золотистого кольору в об`єктах №2, №3; на спортивних штанях чорного кольору в об`єкті №9; на спортивних штанях чорного кольору з білими смугами з боків в об`єкті №14; у змивах з умивальника у ванній кімнаті в об`єкті №21; в змиві з полу гостьової кімнати в об`єкті №22; в змиві з двері гостьової кімнати в об`єкті №23; на фрагменті шпалер в об`єкті №24; на футболці красного кольору в об`єкті №27, виявлена кров людини. На спортивних штанях чорного кольору в об`єкті №9; на спортивних штанях чорного кольору з білими смугами з боків в об`єкті №14; в змиві з полу гостьової кімнати в об`єкті №22; на футболці красного кольору в об`єкті №27, представлених на дослідження, встановлено наявність крові особи (осіб) чоловічої генетичної статі. Висловитися щодо статевої приналежності крові на рушнику світло-синього кольору зі смужками золотистого кольору в об`єктах №2, №3; у змивах з умивальника у ванній кімнаті в об`єкті №21; в змиві з двері гостьової кімнати в об`єкті №23; на фрагменті шпалер в об`єкті №24, не представилось можливим у зв`язку з відсутністю (об`єкти №2, №21) у препаратах клітин крові, придатних для статеспецефічної диференціації, так і з недостатньою кількістю (в об`єктах №3, №23, №24) виявлених статеспецефічних маркерів (висновок імунологічної експертизи №146 від 14.03.2011 року) (том. 1, а.с.180-182);

- висновком експерта №242 від 15.03.2011 року, відповідно до якого на куртці чорного кольору (в об`єктах №4, №7) та на парі шкарпеток красного кольору (в об`єктах №11-14) виявлена кров людини. Встановити статеву приналежність крові, виявленої на представлених на дослідження: куртці чорного кольору (в об`єктах №4, №7) та парі шкарпеток красного кольору (в об`єктах №11-14), не представилось можливим у зв`язку з відсутністю в препаратах клітин крові (об`єкти №4 та №11-14), необхідних для проведення даного типу дослідження, а також у зв`язку з недостатньою кількістю у виявлених в препаратах клітин крові (об`єкт №7), придатних для статеспецефічної диференціації (висновок імунологічної експертизи №54 від 14.03.2011 року) (том. 1, а.с.177-178);

- висновком імунологічної експертизи №237 від 14.03.2011 року, відповідно до якого кров ОСОБА_15 відноситься до групи А з ізогемагглютініном анти-В по ізосерологічній еритроцитарній системі АВО. На рушнику (об`єкти №1-6), спортивних штанях (об`єкти №7-12), вилучених з місця події, спортивних брюках (об`єкти №13-20), футболці (об`єкти №26-31) ОСОБА_15 , марлевих тампонах зі змивами з умивальника (об`єкт №21), з підлоги гостьової кімнати біля трупу (об`єкт №22), з двері в гостьовій кімнаті (об`єкт №23), фрагмент шпалер (об`єкти №24-25), вилучених з місця події, виявлена кров людини. При дослідженні на групову приналежність виявлений антиген А, а в об`єктах №4, №9, №14, №17, №26, №27 та ізогемагглютінін анти-В, властиві групі крові А з ізогемагглютініном анти-В системи АВО. Таким чином, враховуючи вищевикладене, походження крові на вищевказаних речових доказів не виключається від особи (осіб) групи А з ізогемагглютініномом анти-В системи АВО, в тому числі від ОСОБА_15 , а враховуючи, що згідно до довідки №9 відділення переливання крові МКУ №1: «кров ОСОБА_10 відноситься до групи А з ізогемагглютініном анти-В системи АВО», не можна виключати походження крові на вищевказаних речових доказах і від ОСОБА_10 (при умові наявності в неї пошкоджень, що супроводжувались зовнішнім крововиливом, на момент події (том. 1, а.с.158-164);

- висновком медико-криміналістичної експертизи №147 від 14.03.2011 року, відповідно до якого на клапті шкіри грудей та на фрагменті грудини, вилучених з трупа ОСОБА_15 , є по одному колото-різаному пошкодженню. На футболці розташовано три колото-різаних пошкодження та два рваних пошкодження. Колото-різані пошкодження на клапті шкіри, на фрагменті грудини та колото-різані пошкодження на футболці є елементами одного ранового каналу та могли бути утворені одночасно клинком колючо-ріжучого знаряддя типу ножа, маючого обушок, лезо та максимальну ширину слідоутворюючої частини клинка на глибині занурення не більше 2 см. В області колото-різаних пошкоджень на футболці виявлені сліди, характерні для заліза. Основний напрямок дії травмуючої сили було орієнтоване в передзадньому напрямку (том. 1, а.с.117-123);

- висновком експерта №237 від 14.03.2011 року, відповідно до якого кров ОСОБА_15 по ізосерологічній системі АВО відноситься до групи А з ізогемагглютініном анти-В. Згідно дослідження, проведеного в цитологічному відділенні №38 від 15.03.2011 року, кров ОСОБА_17 по ізосерологічній системі АВО відноситься до групи О з ізогемагглютініном анти-А та анти-В. Згідно довідки, наданої слідчим ОСОБА_30 (виданої МКУ №1 відділенням переливання крові) кров ОСОБА_10 відноситься до групи А (ІІ) Rh+ (позитивна). Дослідженням зразку слини ОСОБА_17 встановлено, що він відноситься до категорії виделітелів Se. При дослідженні на групову приналежність слини на двох з трьох недопалків сигарет з фільтра марки «Chesterfield», вилучених з місця події об`єкти №5, №7, (висловитися о статевій приналежності слини в об`єктах №5, №7 не представилось можливим у зв`язку з недостатньою кількістю виявлених диференційних статевоспецифічних маркерів) виявлені антигени А та Н ізосерологічної системи АВО, що не виключає походження виділень від особи (осіб) з групою крові А з ізогемагглютинином анти-В та супутнім антигеном Н по ізосерологічній системі АВО (незалежно від категорії виділень), в тому числі їх походження, як від ОСОБА_15 так і від ОСОБА_10 та виключається їх походження від ОСОБА_17 (за ознакою групової приналежності). Наявність виділень ОСОБА_17 в об`єктах №5, №7 допускається лише в якості примесі до виділень особи (осіб) носіїв антигена А ізосерологічної системи АВО (так як антиген А невластивий організму ОСОБА_17 ). При дослідженні на статеву приналежність слини на трьох з чотирьох недопалків з фільтром марки «Esse», вилучених з місця події об`єктів №1, №2, №3, виявлена приналежність слини особі жіночої генетичної статі. При дослідженні на групову приналежність виділень на вищевказаних об`єктах №1, №2, №3 були виявлені антигени А, В та Н ізосерологічної системи АВО, властиві особі (особам) з групою крові АВ з супутнім антигеном Н по ізосерологічній системі АВО, що не виключає походження виділень від жінки (жінок) з вищевказаною групою крові (незалежно від категорії виділительства), та виключає їх походження, як від ОСОБА_10 (за ознакою групової), та і від ОСОБА_15 та ОСОБА_17 (за ознакою групової та статевої приналежності). Наявність виділень ОСОБА_10 в вищевказаних об`єктах №1, №2, №3 допускається лише у якості примесі до виділень жінки (жінок) носія антигена В ізосерологічної системи АВО (так як вказаний антиген невластивий організму ОСОБА_10 ). При дослідженні на статеву приналежність слини на одному з чотирьох вищевказаних недопалків сигарет з фільтром марки «Esse» - об`єкт №4, та на одному з трьох вищевказаних недопалків сигарет з фільтром марки «Chesterfield» - об`єкт №6, встановлено наявність слини жіночої генетичної статі. Встановити групову приналежність слини в об`єктах №4, №6 не вдалося, так як при неодноразових дослідженнях в різних реакціях (з різними серіями гемагглютініруючих сироваток) не вдалося виявити ні один з групоспецифічних антигенів ізосерологічної системи АВО (висновок судово-цитологічної експертизи №131 від 14.03.2011 року) (том. 1, а.с.109-113);

- висновком криміналістичної експертизи №39 від 17.03.2011 року, відповідно до якого ніж, наданий на дослідження, виготовлений саморобним способом із застосуванням заводського обладнання. К категорії холодної зброї не відноситься, а є ножем господарсько-побутового призначення, а саме кухонним ножем (том. 1, а.с.129-130);

- висновком судово-медичної експертизи №24-457/2011 від 15.03.2011 року, відповідно до якого при дослідженні трупа ОСОБА_15 виявлені наступні пошкодження: а) проникаюча колото-різана рана грудної клітини зліва, з наскрізним ушкодженням грудини, навколосерцевої сумки, правого шлуночка серця та крововиливом в порожнину околосерцевої сумки (350 мл. рідкої крові та темно-червоного згортку масою 120 г.). Пошкодження, виявлені при дослідженні трупа ОСОБА_15 у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітини зліва зі сквозним пошкодженням грудини, навколосердечної сумки, правого шлуночку серця з рівними, не осадженими краями, правим притупленим кінцем, наближаючимся до М-образного, лівим завістреним, рівними, стрімкими стінками ранового каналу, могло бути спричинено дією плоского колючо-ріжучого предмету, типа ножа, маючого обушок та лезо. По даним відділення судово-медичної криміналістики з максимальною шириною частини клинку, що занурилась не більше 1,5 см. Смерть ОСОБА_15 знаходиться в прямому причинному зв`язку з проникаючим колото-різаним пораненням грудної клітини зліва, з пошкодженням навколосердечної сумки, правого шлуночка серця та крововиливом в порожнину навколосердечної сумки. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_15 явилася тампонада кров`ю навколосердечної сумки. Виходячи з трупних явищ досліджуваних 03.03.2011 року в 10 годині 00 хвилин (при дозованому тиску на них з силою 2 кг/см2 протягом 3 секунд трупні плями зникають та відновлюються через 4 хвилини, трупне задубіння добре та рівномірно виражене у всіх звичайно досліджуваних групах м`язів), та також протоколу огляду місця події можливо зробити висновок, що з моменту смерті ОСОБА_15 та до судово-медичного дослідження його трупа пройшло від 13 до 15 годин. Таким чином, смерть ОСОБА_15 могла наступити 02.03.2011 року в період часу з 19 години 00 хвилин по 21 годину 00 хвилин. Напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз та зліва направо. Напрямок ранового каналу відповідає напрямку впливу травмуючого предмету. Колото-різане пошкодження грудної клітини зі сквозним пошкодженням грудини, навколосердечної сумки, правого шлуночка серця спричиненого ОСОБА_15 , нанесено з силою достатньою для утворення даного пошкодження. Наявність колото-різаної рани на передній поверхні грудної клітини зліва, вказує на те, що в момент утворення пошкодження потерпілий був повернутий до травмуючого предмету передньою поверхнею тіла. Положення нападника в цей момент могло бути різним. Судово-медичних даних, вказуючих на самооборону при дослідженні трупа ОСОБА_15 не виявлено. При наявності проникаючого колото-різаного пошкодження грудної клітини зліва зі скрізним пошкодженням правого шлуночка серця ОСОБА_15 міг здійснити самостійні дії протягом незначного проміжку часу обчислююмого декілька хвилинами. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_15 в крові виявлено 1,35% етилового спирту. Вказана концентрація етилового спирту в крові при житті могла відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння. Проникаюча рана грудної клітини з пошкодженням перикарда та серця, виявлена при дослідженні трупа ОСОБА_15 відповідно п.2.1.3(й) «Правил судово-медичного визначення ступені тяжких тілесних ушкоджень» має ознаки тяжких тілесних пошкоджень по критерію небезпеки для життя (том. 1, а.с.189-208);

- висновком експерта №237 від 14.03.2011 року, відповідно до якого кров ОСОБА_15 по ізосерологічній системі АВО відноситься до групи А з ізогемагглютинином анти-В. Згідно дослідження, проведеного в цитологічному відділенні №38 від 15.03.2011 року, кров ОСОБА_17 по ізосерологічній системі АВО відноситься до групи О з ізогемагглютинином анти-А та анти-В. Згідно довідки, наданої слідчим ОСОБА_30 (виданої МКУ №1 відділенням переливання крові) кров ОСОБА_10 відноситься до групи А (ІІ) Ші+ (позитивна). В піднігтьовому вмісті зрізів нігтевих пластинок з правої та лівої рук ОСОБА_15 об`єкти №1, №2 відповідно виявлені кров та ядромістячі епітеліальні клітки чоловічої генетичної статі, а також виявлений білок людини. При дослідженні на групову приналежність в об`єктах №1, №2 виявлені антигени А та Н ізосерологічної системи АВО, що не виключає походження крові та клітин від чоловіка (чоловіків) з групою крові А з ізогемагглютинином анти-В та супутнім антигеном Н по вищевказаній системі, в тому числі їх походження від самого ОСОБА_15 та виключає їх походження, як від ОСОБА_10 (за ознакою статевої), так і від ОСОБА_17 (за ознакою групової) приналежності. Наявність крові і клітин ОСОБА_17 в об`єктах №1, №2 допускається лише в якості домішки до крові та клітин особи (осіб) носіїв антигена А (так як антиген А невластивий організму ОСОБА_17 ). В піднігтьовому вмісті зрізу нігтевих пластин з правої руки ОСОБА_10 об`єкт №3, кров не виявлена. Виявлені ядровмісткі епітеліальні клітки (встановити статеву приналежність яких не вдалося в зв`язку з недостатньою кількістю в препаратах епітеліоцитів, придатних для статеспецифічної диференціації), а також виявлений білок людини. При дослідженні епітеліоцитів на групову приналежність виявлені антигени А та Н ізосерологічної системи АВО, властиві особі (особам) з групою крові А з ізогемагглютинином анти-В та супутнім антигеном Н по вищевказаній системі, що, враховуючі групові характеристики підекспертних, не виключає походження епітеліоцитів, як від самої ОСОБА_10 , так і від ОСОБА_15 і виключає походження від свідка ОСОБА_17 (за ознакою групової приналежності). В піднігтьовому зрізі нігтьових пластинок з лівої руки ОСОБА_10 об`єкт №4, кров та підлягаючі дослідженню ядромістячі клітини не виявлені. В піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок з правої та лівої рук ОСОБА_17 об`єкти №5, №6, відповідно, кров не виявлена. Виявлені ядромістячі епітеліальні клітки (при цьому в об`єкті №5 встановлена приналежність епітеліоцитів особі чоловічої генетичної статі, висловитися про статеву приналежність клітин в об`єкті №6 не представилось можливим у зв`язку з недостатньою кількістю в препаратах епітеліоцитів, придатних для статеспецифічної диференціації), та також білок людини. При дослідженні епітеліоцитів на групову приналежність виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВО, властивий особі (особам, в тому числі в об`єкті №5 чоловіку, чоловікам) з групою крові О з ізогемагглютининами анти-А та анти-В по ізосерологічній системі АВО, що не виключає походження клітин в об`єктах №5, №6 від особи (осіб, в об`єкті №5 чоловіка, чоловіків) з вищевказаною групою крові, в тому числі їх походження від ОСОБА_17 та виключає їх походження, як від ОСОБА_15 (за ознакою групової приналежності), так і від ОСОБА_10 за ознакою групової (в об`єкті №5 та статевої) приналежності (висновок судово-цитологічної експертизи №133 від 14.03.2011 року) (том. 1, а.с.100-104);

- висновком судово-імунологічної експертизи №242 від 14.03.2011 року, відповідно до якого кров ОСОБА_15 відноситься до групи А з ізогемагглютинином анти-В по ізосерологічній еритро-цитарной системі АВО. На кофті (об`єкти №1-10), парі шкарпеток (об`єкти №11-14) ОСОБА_10 виявлена кров людини. При дослідженні на групову приналежність виявлений антиген А (ізогемагглютинини не виявлені), властиві особі (особам), носію даного групового фактору. Таким чином, враховуючі вищевикладене, походження крові на кофті, парі шкарпеток ОСОБА_10 не виключається від особи (осіб) групи А з ізогемаглютинином анти-В системи АВО, в тому числі ОСОБА_15 , а при наявності у ОСОБА_10 , пошкоджень, супроводжуваних зовнішнім крововиливом на момент події, не можна виключити походження крові на вищевказаних речових доказах і від ОСОБА_10 , так як згідно довідки №9 відділення переливання крові МКУ №1: «кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи А з ізогемагглютинином анти-В системи АВО». На джинсових брюках, куртці, шапці, парі чобіт ОСОБА_10 кров не виявлена (том. 1, а.с.170-174);

- висновком дактилоскопічної експертизи №40 від 17.03.2011 року, відповідно до якого слід пальця руки, виявлений на наданому на дослідження кухонному ножі, не придатний для ідентифікації особи (том. 1, а.с.136-137);

- висновком медико-криміналістичної експертизи №285 від 14.04.2011 року, відповідно до якого не виключається можливість спричинення колото-різаного пошкодження грудини ОСОБА_15 ножем, наданим на дослідження. Область розташування пошкодження доступна для нанесення власною рукою (том. 2, а.с.37-42);

- висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи №798 від 28.09.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , потребує в проведенні комплексної стаціонарної судово-психіатричної експертизи, враховуючі обставини досліджуваної по справі ситуації, розпочатої суїцидальної спроби та суїцидальних висловлюваннях в період після скоєння, сімейного анамнезу, для уточнення ступеня вираженості депресивного стану, допросити родичів, які здійснюють догляд за випробуваною, про її поведінку, стан, висловлюваннях (том. 2, а.с.58-61);

- висновком комплексної комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи №5 від 28.09.2011 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 рівень інтелектуального розвитку не нижче середньої норми для її вікової групи, з інших особистих особливостей слід відзначити такі риси характеру, як підвищена ригідність, застряг на емоційно-негативних хвилюваннях, утруднення в прийнятті адекватного рішення у швидко мінливих умовах. Виявлення емоційного стану в досліджуваний період часу не представляється можливим через повне запам`ятання випробуваною подій діяння, що їй інкримінується. Також, ОСОБА_10 яким-небудь психічним захворюванням або хворобливим психічним розладом не страждає, може віддавати собі звіт в своїх діяннях та керувати ними. До часу, що належить до скоєння інкримінуємого їй правопорушення, ОСОБА_10 не страждає хронічним психічним захворюванням або тимчасовим хворобливим психічним розладом, а знаходилась в стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, та могла в повній мірі віддавати звіт своїм діям та керувати ними. По своєму психічному стану може предстати перед слідством та судом. В застосуванні примусових мір медичного характеру не потребує (том. 2, а.с.106-112).

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який критично оцінив показання ОСОБА_10 про те, що вона не вчиняла злочин, так як це спростовується висновком судово-медичної експертизи №24-457/2011 від 15.03.2011 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_15 знаходиться в прямому причинному зв`язку з проникаючим колото-різаним пораненням грудної клітини зліва, з пошкодженням навколосердечної сумки, правого шлуночка серця та крововиливом в порожнину навколосердечної сумки, висновком медико-криміналістичної експертизи №285 від 14.04.2011 року, відповідно до якого не виключається можливість спричинення колото-різаного пошкодження грудини ОСОБА_15 ножем, наданим на дослідження, висновком судово-медичної експертизи №24-457/2011 від 15.03.2011 року, відповідно до якого напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз та зліва направо, висновком судово-медичної експертизи №24-457/2011 від 15.03.2011 року, відповідно до якого наявність колото-різаної рани на передній поверхні грудної клітини зліва, вказує на те, що в момент утворення пошкодження потерпілий був повернутий до травмуючого предмету передньою поверхнею тіла, висновком судово-цитологічної експертизи №133 від 14.03.2011 року, відповідно до якого в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок з правої та лівої рук ОСОБА_15 виявлені кров та ядромістячі епітеліальні клітки чоловічої генетичної статі, а також виявлений білок людини, при дослідженні на групову приналежність у вмісті зрізів нігтьових пластинок з правої та лівої рук ОСОБА_15 виявлені антигени А та Н ізосерологічної системи АВО, що не виключає походження крові та клітин від чоловіка (чоловіків) з групою крові А з ізогемагглютинином анти-В та супутнім антигеном Н по вищевказаній системі, в тому числі їх походження від самого ОСОБА_15 та виключає їх походження, як від ОСОБА_10 (за ознакою статевої), так і від ОСОБА_17 (за ознакою групової) приналежності.

У своїх апеляціях засуджена ОСОБА_10 та її захисник ОСОБА_13 зазначили про те, що суд першої інстанції не врахував, що згідно експертизи ОСОБА_15 міг сам нанести собі ушкодження.

Проте, з огляду на викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що, ураховуючи напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз та зліва направо виключає можливість нанесення ОСОБА_15 собі удару та свідчить про те, що удар ножем був нанесений іншою особою.

В свою чергу апеляційний суд зазначає про те, що відповідно до показань свідків, викладених у вироку суду першої інстанції, свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та потерпіла ОСОБА_12 зазначали про те, що потерпілий ОСОБА_15 розповідав їм, що ОСОБА_10 раніше кидалася на нього з ножем та спричинила рану, яку він показував свідкам.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на поведінку ОСОБА_10 після вчинення злочину, а саме на те, що вона покликала сина та вистрибнула з вікна, а тому апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що вказані обставини свідчать про усвідомлення ОСОБА_10 скоєного.

Разом з тим, суд першої інстанції надав оцінку комплексній комісійно стаціонарній судово-психіатричній експертизі №5 від 28.09.2011 року, відповідно до якої, до часу, що належить до скоєння інкримінованого ОСОБА_10 правопорушення, вона не страждала хронічним психічним захворюванням або тимчасовим хворобливим психічним розладом, а знаходилася в стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, та могла в повній мірі віддавати звіт своїм діям та керувати ними, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посилання ОСОБА_10 на те, що вона не пам`ятає обставин події, не може бути обставиною, яка виключає обвинувачення та провину ОСОБА_10 у скоєнні злочину.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляцій засудженої та захисника про те, що суд першої інстанції не врахував висновок судово-психіатричної експертизи №5 від 28.09.2011 року.

Твердження засудженої ОСОБА_10 про неврахування судом першої інстанції встановлених експертизою її рис характеру, таких як, підвищена ригідність, застряг на емоційно-негативних хвилюваннях, утруднення в прийнятті адекватного рішення у швидко мінливих умовах, не спростовують висновки експертизи про те, що ОСОБА_10 могла в повній мірі віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Разом з тим, матеріали кримінальної справи не містять будь-яких доказів про те, що засуджена на час вчинення злочину мала психіатричні чи психічні захворювання або піддавалася втраті пам`яті.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляції засудженої ОСОБА_10 про те, що вона не пам`ятає обставин вчинення злочину, оскільки перебувала у стані сильного душевного хвилювання.

Крім того, засуджена ОСОБА_10 у доповненнях до апеляції зазначала про те, що ОСОБА_15 повідомив їй, що у нього є інша жінка, на що вона різко відреагувала, а тому її дії необхідно кваліфікувати, як умисне вбивство вчиненене у стані сильного душевного хвилювання.

Аналогічні вимоги про перекваліфікацію дій ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 на ст.116 КК України зазначив у своїй апеляції захисник ОСОБА_13 .

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на непослідовність доводів апеляції засудженої ОСОБА_10 та доповнень до неї оскільки, з однієї сторони вона не визнає свою вину посилаючись на те, що не пам`ятає обставин події, а з іншої сторони вказує про наявність підстав для кваліфікації її дій за ст.116 КК України, зазначаючи про те, що вона гостро відреагувала на те, що потерпілий ОСОБА_15 повідомив їй що у нього інша жінка.

При цьому в доповненнях до апеляції ОСОБА_10 зазначала, що, незважаючи на те, що вона нічого не пам`ятає, вона ніколи не заперечувала того, що вона могла вбити потерпілого в стані сильного душевного хвилювання.

Разом з тим, відповідно до комплексної комісійно стаціонарної судово-психіатричної експертизи №5 від 28.09.2011 року до часу, що належить до скоєння інкримінуємого ОСОБА_10 правопорушення, вона не страждала хронічним психічним захворюванням або тимчасовим хворобливим психічним розладом, а знаходилася в стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, та могла в повній мірі віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Будь-яких доказів щодо перебування ОСОБА_10 в особливому емоційному стані, який міг би вплинути на її свідомість і дії, в тому числі і на стан сильного душевного хвилювання в момент скоєння злочину, в матеріалах кримінальної справи відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що всі доводи апеляцій засудженої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_13 фактично зводяться до їх декларативної незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Разом з тим, засуджена та її захисник не навели будь-яких переконливих доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з посиланням на докази.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що ОСОБА_10 , в стані алкогольного сп`яніння завдала кухонним ножем потерпілому ОСОБА_15 тілесне ушкодження, від якого останній помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 24-456/2011 від 15 березня 2011 року, смерть ОСОБА_15 перебуває у прямому причинному зв`язку із отриманим тілесним ушкодженням, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих її дій за ч.1 ст.115 КК України.

Разом з тим, версія сторони захисту про те, що суд першої інстанції не врахував відсутність мотиву ОСОБА_10 на вчинення злочину та обставину того, що цей злочин мала можливість вчинити інша особа не є чіткою, конкретною, логічною послідовною та суперечить доказам, які є у матеріалах справи.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях засудженої ОСОБА_31 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та доведеності її вини у вчиненні цього злочину.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальній справі, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальній справі щодо винуватості ОСОБА_10 .

На думку апеляційного суду, твердження засудженої та захисника про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_10 спростовуються фактичними обставинами кримінальної справи, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання засудженою ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні інкримінованого їй злочину розцінюється апеляційним судом, як намагання засудженої ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Щодо доводів апеляцій засудженої та захисника стосовно неврахування судом першої інстанції незадовільного стану здоров`я засудженої ОСОБА_10 при призначенні їй покарання, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до матеріалів кримінальної справи ОСОБА_10 при прибутті до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» була обстежена на рентген та амбулаторно. Діагноз: соматично здорова. (Т.3 а.п.33)

Разом з тим, матеріали кримінальної справи містять копію адвокатського запиту захисника ОСОБА_11 до ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» щодо стану здоров`я ОСОБА_10 .

Проте, відповідно до змісту відповіді завідувача сектору філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України в Одеській області» за №1420/МИ-21 від 06.09.2021 ОСОБА_10 не страждає на тяжкі захворювання, які б перешкоджали відбувати їй покарання в місцях позбавлення волі.

На теперішній час будь-яких відомостей про незадовільний стан здоров`я засудженої ОСОБА_31 апеляційному суду надано не було.

Апеляційний суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладено апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_10 чи її захисник мають право звернутися до суду з клопотанням про звільнення її від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно неї.

За результатами апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляції прокурора про те, що призначене судом першої інстанції покарання засудженій ОСОБА_10 не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої, що потягло за собою призначення занадто м`якого покарання.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст.372 КПК України 1960 року, невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею Кримінального кодексу, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття "особа обвинуваченого" вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття "особа винного".

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, особу винної, відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Між тим, суд першої інстанції встановив обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_10 вину у вчиненому не визнала, щиро не розкаялась.

При цьому під час розгляду кримінальної справи у суді першої інстанції ОСОБА_10 перебувала у розшуку з 22.10.2012 року та була затримана 17.06.2018 року, тобто ухилялася від явки до суду понад п`ять років, що характеризує її з негативної сторони.

Також, апеляційний суд звертає увагу на цінність суспільних відносин на які вчинено посягання, а саме життя людини, а також тяжкість наслідків у вигляді смерті особи.

Відповідно до санкції ч.1 ст.115 КК України встановлено покрання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене засудженій ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років, тобто наближеного до мінімально покарання, визначеного санкцією ч.1 ст.115 КК України, - не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення ОСОБА_10 надто м`якого покарання.

Апеляційний суд зазначає, що злочин, який був вчинений ОСОБА_10 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини.

Разом з тим, апеляційний суд констатує, що належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як життя та здоров`я особи, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Призначаючи покарання засудженій ОСОБА_10 , відповідно до ст.65 КК України, апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину, який згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, обставини вчиненого умисного злочину та цінність суспільних відносин на які вчинено посягання - життя людини, а також наслідки у вигляді смерті потерпілого.

Також апеляційний суд враховує відомості про особу особу засудженої, яка вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала, раніше не судима, незаміжня, її вік 43 роки.

Обставинами, які негативно характеризують обвинуваченого, апеляційний суд визнає ті обставини, що ОСОБА_10 у вчиненому щиро не розкаялась, ухилялася від суду, в зв`язку з чим оголошувалася в розшук.

Крім того, апеляційний суд, враховує наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

При цьому у своїй апеляції прокурор прокурор ставить питання про визнання ОСОБА_10 винуватою за ч.1 ст.115 КК України. Апеляційний суд вважає цю вимогу прокурора зайвою, оскільки оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 вже була визнана винуватою в інкримінованому їй злочину.

Відповідно до п.2) ч.1 ст. 366 КПК України 1960 року у результаті розгляду апеляцій на рішення, зазначені у частині першій статті 347 цього Кодексу, апеляційний суд постановляє свій вирок, скасовуючи повністю чи частково вирок суду першої інстанції;

Відповідно до п.5) ч.1 ст. 367 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень, зазначених у частині першій статті 347 цього Кодексу, при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Відповідно до п.2) ч.1 ст.378 КПК України 1960 року, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадку необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необгрунтованість апеляцій засудженої ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_13 у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляція прокурора є обґрунтованою, в зв`язку з чим оскаржений вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_10 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженої внаслідок м`якості, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись статтями 366, 367, 378 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляції засудженої ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Апеляцію прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_14 частково задовольнити.

Вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 25 березня 2019 року, яким ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років.

Строк відбування покарання засудженій відраховувати з моменту набрання вироком законної сили, а саме з 12 квітня 2022 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати засудженій ОСОБА_10 в строк покарання строк їй переднього ув`язнення у період з 17 червня 2018 року до набрання вироком законної сили, по 12 квітня 2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженою ОСОБА_10 , яка тримається під вартою у той же строк з моменту отримання копії вироку.

Копії вироку після його проголошення негайно направити в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» для вручення засудженій ОСОБА_10 та вручити прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4