ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6122/21 Номер провадження 11-кп/814/491/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 23 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою під час судового провадження в суді першої інстанції задоволено клопотання прокурора та в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 жовтня 2020 року за №0000473, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 23 квітня 2022 року, обвинуваченому
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю сел. Шишаки Миргородського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України несудимому.
Одночасно визначено ОСОБА_8 заставу 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 90 800 гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України у разі її внесення.
Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність обґрунтованої підозри в учиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185 КК України, ризиків, визначених у п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, обставини інкримінованих останьому кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_8 , та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

При визначенні обвинуваченому застави в сумі 90 800 гривень, суд першої інстанції врахував положення ч.4 ст.182 КПК України, вказавши, що саме такий розмір застави може гарантувати належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 23 лютого 2022 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або зменшити останньому заставу до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України; обвинувачений позитивно характеризується, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, зареєстрований як фізична-особа підприємець та має: постійні місце проживання, джерело доходу, на утриманні 2 дітей, не порушував умов попередньо застосованого йому під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а його судимість за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 31 січня 2017 року є погашеною; визначений розмір застави є непомірним для ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача; думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу; міркування прокурора про заперечення щодо скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно; таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло, сховище та інше приміщення (16 епізодів злочинної діяльності проти власності). Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.ч.2,3 ст.185 КК України.

Як убачається з оскаржуваної ухвали від 23 лютого 2022 року, суд першої інстанції оцінив обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України та продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Під час вирішення клопотання прокурора, місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, урахувавши також те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні 16 епізодів таємного викрадення чужого майна, під час досудового розслідування оголошувався в розшук, що підтверджується наданими в суді апеляційної інстанції прокурором копіями постанови від 27 жовтня 2021 року та ухвалою слідчого судді від 28 жовтня 2021 року. З цих рішень убачається, що оголошення розшуку та надання дозволу на затримання обвинуваченого здійснювалось через порушенням ним обов`язків, визначених КПК України, переховування від органів досудового розслідування, а тому посилання в оскаржуваній ухвалі на порушення ОСОБА_8 умов застосованого запобіжного заходу, а не процесуальних обов`язків підозрюваного, хоча і є помилковим, однак не впливає на правильність загального висновку місцевого суду про неналежну процесуальну поведінку особи, в інтересах якої подано апеляційну скаргу.

На виконання вимог кримінального процесуального закону цей суд перевірив можливість застосування обвинуваченому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, та обгрунтовано виходив з відсутності об`єктивних даних щодо можливості його застосування.

Колегія суддів також ураховує те, що ОСОБА_8 є приватним підприємцем, має 2 неповнолітніх дітей на утриманні, погашену судимість, разом з цим раніше систематично притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень проти власності, однак наведені обставини не спростовують неможливість запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Посилання ж в апеляційній скарзі на інші дані про особу ОСОБА_8 не знаходять свого підтвердження в матеріалах провадження, також не надано відповідних даних з цього приводу і стороною захисту під час апеляційного розгляду, та з урахуванням наведених вище обставин ці доводи самі по собі не є мотивованою підставою для зміни обвинуваченому раніше застосованого запобіжного заходу. Усупереч мотивам апеляційної скарги, наявні в матеріалах справи за клопотанням прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу дані та установлені судом обставини не дають підставм зробити висновок, що обвинувачений має такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Отже, обставини, які стали підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав останнього перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При цьому, необхідність застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу учасниками провадження не оспорюється.
Однак, доводи захисника про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з урахуванням конкретних обставин провадження, не зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором під час розгляду клопотання, та не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 , оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування останнього на волі.
Згідно з вимогами ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
У свою чергу, в рішенні по справі «Мангурас проти Іспанії» від 28 вересня 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.
Пунктом 2 ч.5 ст.182 КПК України передбачено, що розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у таких межах - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, одночасно продовживши ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України визначив заставу - 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка за розміром є наближеною до мініальної межі, як альтернативний запобіжний захід. З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки визначений розмір застави є відповідним і достатнім, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , у тому числі й завданих унаслідок їх вчинення майнових збитків на загальну суму, що складає більше ніж 300 000 гривень, майнового та сімейного стану останнього, сукупності даних про його особу у співставленні з існуючими ризиками, передбаченими п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, здатний забезпечити виконання ОСОБА_8 , який обвинувачується, зокрема, в учиненні тяжкого злочину, покладених на нього обов`язків і буде справедливою альтернативою запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою.
Твердження обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу з підстав того, що він може брати участь у обороні України, є непереконливими, оскільки матеріали провадження не містять, стороною захисту не наведено та не надано даних, які би підтверджували придатність обвинуваченого до несення військової служби в умовах воєнного стану, те, що ОСОБА_8 перебуває на військовому обліку, проходив військову службу, має досвід бойових дій. Будь-який відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації ОСОБА_8 - немає. При цьому, суспільна небезпека інкримінованих ОСОБА_8 дій по вчиненню 16 епізодів злочинної діяльності, через що завдано потерпілим значної шкоди, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення анаголічних кримінальних правопорушень проти власності, дають підстави стверджувати про наявність ризиків вчинення останнім дій по ухиленню від виконання рішень, а також продовження протиправних дій, які створять загрозу суспільству, в умовах воєнного стану, після звільнення обвинуваченого з установи попереднього ув`язнення з ініційованої стороною захисту підстави.

До того ж, що стосується посилань обвинуваченого в письмовому клопотанні на приписи ст.616 КПК України, то слід зазначити, що за їх змістом установлено порядок скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до якого обвинувачений, який під час судового розгляду тримається під вартою, має право звернутись саме до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, після чого вже за результатами розгляду такого клопотання, прокурор має право звернутися до суду, який розглядає кримінальне провадження, з клопотанням про скасування цій особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У той же час, у розглядуваному провадженні згаданого клопотання прокурора до суду не надходило, а ОСОБА_8 без додержання наведених вимог звернувся з ним безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог КПК України, які би перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, не встановлено.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.376,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 23 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4