Номер провадження: 11-кп/813/2331/21
Номер справи місцевого суду: 523/5544/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000746 від 08 лютого 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, працює складальником меблі, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 15.10.2010 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.4 ст.187 КК України до 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна;

- 04.08.2016 року Суворовським райсудом м. Одеси за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 УК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин
судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року ОСОБА_7

визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією належного йому майна.

На підставі ст.71 КК України, частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року, та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць із конфіскацією належного йому майна.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зарахований строк його попереднього ув`язнення з 06 березня 2018 року до дати оголошення вироку, із розрахунку один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів.

Оскарженим вироком встановлено, що 07.02.2018, приблизно о 00 год. 54 хв., ОСОБА_7 вступивши в злочинну змову з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), знаходячись біля супермаркету «Копійка», розташованого по прос. Добровольського, 70-Б в м. Одесі, застосував насилля до потерпілого ОСОБА_10 , що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось в нанесенні удару в ліве плече останнього та намагався зірвати з його шиї золотий ланцюг, а потерпілий ОСОБА_10 в свою чергу намагався здійснити опір ОСОБА_7 , але не зміг, так як невстановлена особа, почала погрожувати йому предметом, схожим на ніж, а ОСОБА_7 скориставшись безпораднім станом потерпілого, зірвав з його шиї золотий ланцюг. Після чого, заволодівши золотим ланцюгом, ОСОБА_7 та невстановлена особа, з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 40000 гривень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просив скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.2 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст.71 КК України, частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04.08.2016 року, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць із конфіскацією всього належного йому майна.

В іншій частині оскаржений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги прокурор обґрунтував тим, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість покарання.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав та врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання, активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину є невмотивованим з огляду на те, що обвинувачений органам досудового розслідування чи суду будь-якої допомоги у встановленні співучасника злочину не надав.

Крім того, суд першої інстанції при призначені покарання не достатньо врахував відомості, що характеризують обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 неодноразово судимий та належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став.

На думку прокурора часткове відшкодування шкоди та наявність тяжкого захворювання не є такими, що істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 злочину.

Також, у резолютивній частині вироку суду, всупереч вимогам ст.59 КК України, не вказано, яке саме майно засудженого підлягає конфіскації.

Правові позиції учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційний суд залишити вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За таких обставин апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

В апеляційній скарзі прокурора не зазначені обставини, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що в цій частині апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а отже неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість

За результатами апеляційного розгляду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог статей 50, 65 КК України, у зв`язку з чим, безпідставно призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.187 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 лютого 2021 року №629/2739/18 зауважила про те, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Згідно з вироком, обставинами, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції визнав його щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 6000 гривень.

При цьому суд першої інстанції встановив обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рецидив злочину.

Відповідно до положень ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є тяжким злочином.

Між тим, суд першої інстанції, врахував характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_7 , є особою раніше неодноразово судимою, вчинив новий злочин, який відноситься до категорії тяжких та, який вчинив в період іспитового строку, перебуває у шлюбі, має постійне місце проживання та реєстрації, де проживає із родиною та де характеризується задовільно, неофіційно працює складальником меблів, має тяжке захворювання (підтверджується медичними довідками), у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства із призначенням покарання у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.187 КК України, тобто із застосуванням ст.69 КК України,

Проте, як убачається зі змісту мотивувальної частини оскарженого вироку, суд першої інстанції, встановивши вказані обставини, як пом`якшуючі, жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим злочином і чому вони істотно знизили ступінь його тяжкості.

Апеляційний суд вважає, що судом не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст.69 КК України.

Зокрема, не приділено належної уваги тому, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, відбував покарання в місцях позбавлення волі та після звільнення вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, за вчинення якого ОСОБА_7 04.08.2016 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Однак, ОСОБА_7 і надалі належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та під час іспитового строку за попереднім вироком знову вчинив насильницький корисливий злочин, передбачений ч.2 ст.187 КК України, що характеризує його з негативної сторони, та свідчить про відсутність позитивних змін в особистості ОСОБА_7 та його готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

В свою чергу апеляційний суд зазначає про те, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких підтверджень того, що ОСОБА_7 працює складальником меблів.

На думку апеляційного суду неодноразове вчинення ОСОБА_7 корисливих злочинів проти власності, свідчить про те, що ОСОБА_7 не має постійного законного джерела прибутку, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого злочину.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав та врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання, активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 добровільно до правоохоронних органів з заявою про вчинений злочин не з`явився, викрадене майно не було повернуто потерпілому.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 не надав органам досудового розслідування та суду будь-якої допомоги у встановленні співучасника злочину, який, на теперішній час є невстановленою особою.

Водночас слід зазначити, що у вироку, суд, визнаючи обставиною, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, взагалі не зазначив, які саме дії обвинуваченого суд розцінив як активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував у якості обставини, що надає суду підстави для застосування відносно ОСОБА_7 положень ст.69 КК України те, що він має тяжке захворювання, і що це підтверджується медичними довідками.

В свою чергу апеляційний суд, дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження медичні документи звертає увагу на те, що вони стосуються ОСОБА_11 - дружини обвинуваченого.

При цьому, ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду пояснив, що хворіє на гепатит. Проте, апеляційний суд зазначає, що ця обставина не стала перешкодою для вчинення нового тяжкого злочину обвинуваченим.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що встановлені судом першої інстанції у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 його щире каяття, визнання вини, часткове відшкодування завданої матеріальної шкоди, позитивна характеристика обвинуваченого, наявність сім`ї, за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного тяжкого злочину із застосуванням насильства до потерпілого. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст.69 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що об`єктом вчиненого ОСОБА_7 злочину є суспільні відносини у сфері охорони права власності, непорушність яких гарантовано Конституцією України, при цьому ОСОБА_7 відносно потерпілого були здійсненні дії із застосуванням насильства.

При цьому злочин, вчинений ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини.

Разом з тим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя і здоров`я людини, а також власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для застосування ст.69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання не ґрунтується на досліджених обставинах кримінального провадження та вимогах закону, а тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі прокурор стверджував про те, що у резолютивній частині вироку суду, всупереч вимогам ст. 59 КК України, не вказано, яке саме майно засудженого підлягає конфіскації.

Відповідно до ч.1 ст.59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відсутність вказівки суду першої інстанції на те, яке саме майно засудженого підлягає конфіскації, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.65 КК України апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно з ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, позитивно характеризується, наявність обставин, які пом`якшують покарання визнання ним вини, та обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочину.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення на підставі п.1,2) ч.1 ст.413 КПК України, є незастосування закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.187 КК України, без застосування положень статті 69 КК України.

Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.187 КК України під час іспитового строку, встановленого вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року, апеляційний суд вважає за необхідне, на підставі ст.71 КК України, до призначеного за даним вироком покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за виром Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 частково задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м.Одеси від 01 жовтня 2020 року, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000746 від 08 лютого 2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, із конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України, частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року, та визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, із конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 06 березня 2018 року по день ухвалення цього вироку Одеським апеляційним судом, тобто по 06 грудня 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

В іншій частині оскаржений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4