В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1200/21

Провадження № 1-кп/348/319/21

23 грудня 2021 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

їх захисника, адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000155 від 09.04.2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя: АДРЕСА_1 , неодруженого, на утриманні немає нікого, з повною загальною середньою освітою, на момент вчинення злочину працюючого по тимчасових заробітках, на даний час адміністратора закладу в ПП « ОСОБА_8 », судимого вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2021 року за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп., українця, громадянина України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого: АДРЕСА_2 , жителя: АДРЕСА_3 , неодруженого, на утриманні немає нікого, з повною загальною середньою освітою, на момент вчинення злочину працюючого по тимчасових заробітках, на даний час адміністратора залу в ПП « ОСОБА_9 », несудимого, українця, громадянина України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 групою осіб вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Злочин ними вчинено при наступних обставинах:

09.04.2021 року близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_6 разом із ОСОБА_5 на автомобілі марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 приїхали в м.Надвірна, Івано-Франківської області. Також у цей же час до м.Надвірна приїхав ОСОБА_10 із своїми знайомими.

Крім того, цього ж дня близько 16 год. 25 хв. поряд із майданом Шевченка у м.Надвірна, Івано-Франківської області знаходився ОСОБА_11 , до якого підійшов ОСОБА_10 разом із своїми знайомими та розпочав словесний конфлікт.

З метою уникнення розвитку даного конфлікту ОСОБА_11 почав тікати від ОСОБА_10 у напрямку Надвірнянської РДА, де повернув до ТЦ «Універмаг».

В свою чергу обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи у центральній частині м.Надвірна Івано-Франківської області, а саме на майдані Шевченка, близько 16 год. 30 хв. 09.04.2021 року пішли до ТЦ «Універмаг», що за адресою вул.Чорновола, 4, у м.Надвірна. Знаходячись поряд із одним із входів до вказаного торгового центру обвинувачені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 побачили потерпілого ОСОБА_11 , який забіг на бетонну терасу.

В подальшому, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у світлу пору доби, перебуваючи у вищезазначеному людному громадському місці, побачивши потерпілого ОСОБА_11 вирішили групою осіб вчинити грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та при цьому спричинити тілесні ушкодження останньому, а тому на виконання свого кримінально-протиправного умислу почали бігти до потерпілого, який в свою чергу розпочав тікати від них вздовж бетонної тераси даного торгового центру. Наздогнавши ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_5 штовхнув потерпілого у спину, внаслідок чого останній впав.

Після цього, обвинувачений ОСОБА_5 , діючи групою осіб із обвинуваченим ОСОБА_6 , умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, показуючи своє зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві загальновизнаних норм поведінки та моралі, діючи з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, висловлюючись нецензурною лексикою, в людному місці, завдали потерпілому ОСОБА_11 удари руками та ногами по тілу, чим спричинили останньому легкі тілесні ушкодження.

Зокрема, 09.04.2021 року близько 16 год. 30 хв. за адресою: Івано-Франківська область, м.Надвірна, вул.Чорновола, 4, на бетонній терасі торгового центру «Універмаг», обвинувачений ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_11 не менше п`яти ударів руками по тілу, а обвинувачений ОСОБА_6 не менше одного удару руками та не менше двох ударів ногами по тілу.

В подальшому, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завершивши свої протиправні дії покинули місце події.

Згідно висновку експерта №79 від 20.04.2021 року судово-медичної експертизи, потерпілому ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна ділянки лівого ліктьового суглобу та забою м`яких тканин правого стегна у вигляді синця та набряку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та пояснив, що 09.04.2021 року він та ОСОБА_6 вирішили поїхати з друзями в м.Яремче на відпочинок. Вони з ОСОБА_6 виїхали автомобілем марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а інші троє їхніх знайомих рухались на іншому транспортному засобі.

Десь близько 15 год. 30 хв. по дорозі вони заїхали в м.Надвірна і в центрі міста зупинились щоб випити каву. Неподалік припаркувався автомобіль з їхніми друзями. Випивши каву та погулявши по місту вони підійшли до входу ТЦ «Універмаг», що за адресою вул.Чорновола, 4.

В цей час в їхніх друзів, які знаходились неподалік, виникла словесна перепалка із незнайомим їм чоловіком, який з метою уникнення загострення конфлікту почав тікати в їх бік.

Побачивши це, вони вирішили зупинити його. Він наздогнав чоловіка, а це був, як йому стало відомо пізніше ОСОБА_11 та штовхнув його, внаслідок чого останній впав, а після він вдарив його декілька разів по тілу руками і ногами, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою. Зазначає, що наніс потерпілому десь близько п`яти ударів руками і ногами в різні частини тіла. Скільки саме завдав ударів потерпілому ОСОБА_6 він не пригадує.

Також не заперечує ту обставину, що події відбувалися вдень, в громадському (людному) місці, в самому центрі м.Надвірна.

Стверджує, що на даний час потерпілому ОСОБА_11 він та обвинувачений ОСОБА_6 повністю відшкодували матеріальну і моральну шкоду, останній будь-яких претензій до них немає.

Усвідомлює, що вчинив умисний злочин. Просить суд його суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється та обіцяє стати на шлях виправлення. Запевнив суд, що подібного більше не повторить.
Допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні також повністю визнав себе винуватим в пред`явленому обвинуваченні і дав суду показання, аналогічні з показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 .

Зокрема, підтвердив обставини вчинення ним та ОСОБА_5 09.04.2021 року близько 16 год. 30 хв. в центрі м.Надвірна хуліганських дій відносно потерпілого ОСОБА_11 . Крім того вказав, що він особисто наніс ОСОБА_11 один удар рукою ділянку тулуба та десь два удари ділянку верхньої частини ноги.

Також просить суд його суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється, обіцяє стати на шлях виправлення та усвідомлює, що вчинив умисний злочин.

Беручи до уваги те, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованого їм органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачені, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинувачених та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особи обвинувачених, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їм злочину при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Злочинні дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.2 ст.296 КК України, оскільки вони групою осіб вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України акцентовано, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення, проте у вчиненному щиро розкаялися, активно сприяли його розкриттю, добровільно відшкодували потерпілому матеріальну і моральну шкоду, будь-яких претензій потерпілий до них немає, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебувають, за місцем проживання та праці характеризуються позитивно.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує їх молодий вік, повне визнання вини у вчиненому, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілому матеріальної і моральної шкоди, який будь-яких претензій до них немає, думку потерпілого ОСОБА_11 щодо призначення обвинуваченим несуворого покарання.

Обтяжуючих вину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обставин судом не встановлено.

З врахуванням всіх обставини справи, осіб обвинувачених, їх поведінку до і після вчинення злочину, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід призначити покарання необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, вказані вище обставини в сукупності є, на думку суду, такими, що не тільки пом`якшують покарання, але й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочину і дають підстави, з врахуванням як обставин у справі так і осіб обвинувачених та викладених вище пом`якшуючих відповідальність обставин, застосувати до них ч.1 ст.69 КК України та при призначенні їм покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.296 КК України, а саме у виді штрафу.

Суд прийшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК України не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу.

На переконання суду, обраний обвинуваченим такий вид покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочину та обставинам провадження, але й особам самих обвинувачених, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Крім того, в ході судового розгляду судом встановлено, що згідно вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп., яке останнім не відбуто.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст.70, так і ст.71 КК України: спочатку - за правилами ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч.4 ст.70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.
В судовому засіданні з`ясовано, що даний злочин, передбачений ч.2 ст.296 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 вчинив до ухвалення вироку Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області від 28.10.2021 року.

Увідповідності до ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 вчинив даний злочин до ухвалення попереднього вироку Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області від 28.10.2021 року, яким його засуджено до покарання у виді штрафу і який набрав законної сили, суд вважає за необхідне призначити йому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань у відповідності до ч.4 ст.70 КК України, а саме у виді штрафу.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент розгляду даного провадження відсутній.

Таким чином, беручи до уваги обставини вчинення злочину, особи обвинувачених, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання не пов`язаного із позбавленням волі, а саме у виді штрафу, суд вважає за можливе не обирати запобіжний захід обвинуваченим до вступу вироку в законну силу.

Питання речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. Арешт на майно не накладався.

Судові витрати у даному кримінальному провадженні, питання щодо яких має вирішувати суд відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України штраф, в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 (двадцять тисяч чотириста) грн. 00 коп.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2021 року та за даним вироком, призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді штрафу, в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України штраф в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 (двадцять тисяч чотириста) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази: DVD-R та CD-R диски, а саме DVD-R диск марки «Verbatium», №МЕР643ХС06210819, DVD-R диск марки «PATRON» №В2 та CD-R диск марки «VIDEX» № D3121XD21235591LH, які згідно постанови старшого слідчого в ОВС криміналіста відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_12 від 24.05.2021 року зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000155 від 09.04.2021 року, після набрання вироком законної сили залишити зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в той самий строк з моменту отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1