Справа № 308/5777/18
у справі № 308/5777/18 за апеляційними скаргами захисників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
26 серпня 2021 р. м. Ужгород
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні заявлених клопотань захисників про зміну запобіжного заходу та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року апеляційні скарги захисників відхилено, а ухвалу залишено без змін.
З даною ухвалою я, як суддя Закарпатського апеляційного суду, не згідний з наступних підстав.
Це вже повторна моя Окрема думка по вказаній справі з-приводу незаконного тримання осіб під вартою.
Крім доводів, викладених в першій, хочу звернути увагу на наступне.
В період часу після винесення першої Окремої думки було прийняте рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2021 року в справі № 9333/20 «Кондратенко проти України», де в пункті 8 рішення Суд зазначив, що не знайшов жодного факту чи аргументу, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності та суті цих скарг, а тому Суд визнав, що при розгляді даної конкретної справи тривалість запобіжного заходу була надмірною.
Дане рішення чітко і зрозуміло вказує на той факт, що тримання під вартою осіб конкретно по вказаній справі є незаконним.
Більш того, - держава Україна вже виплачує присуджену компенсацію за незаконне тримання під вартою ОСОБА_5 (1900 Євро відшкодування моральної та матеріальної шкоди)
Не зважаючи на рішення міжнародного суду, прокуратура та суди нехтують його висновками.
Держава Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (ст. 1 Конвенції).
Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, частина 1 статті 2 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (Закон № 3477-IV).
Статтею 17 Закону № 3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Хоч ЄСПЛ в зазначеному рішенні і визнав надмірною тривалість тримання ОСОБА_5 під вартою під час досудового розслідування, але суд першої інстанції та колегія суддів вважає, що рішення ЄСПЛ не містить висновку про те, що встановлені стосовно ОСОБА_5 порушення Конвенції були спричинені такими рішеннями судів, існування яких й надалі зумовлює шкідливі наслідки, яких не можна усунути (виправити) іншим способом, аніж їх скасуванням (ухвал апеляційного та місцевого судів) то за цих обставин відсутні підстави для зміни запобіжного заходу.
Не можна погодитись з твердженням суду першої інстанції та колегії суддів в частині того, що ЄСПЛ вказаним рішенням встановив факт порушення Конвенції щодо надмірної тривалості тримання під вартою ОСОБА_5 лише під час досудового розслідування, а зазначена ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою постановлена під час судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення та не була предметом розгляду ЄСПЛ.
Такий висновок суперечить самому рішенню ЄСПЛ де в підпункті (а) пункту 3 резолютивної частини рішення Суд посилається на таблицю в додатку, з якого вбачається, що надмірною тривалістю тримання під вартою під час досудового розслідування ЄСПЛ вважає це тримання під вартою більше ніж 3 роки.
Враховуючи вимоги статті 62 Конституції України та частини 5 статті 17 КПК України правильним буде твердження з приводу того, що ЄСПЛ вкладає в поняття «під час досудового розслідування» як тримання під вартою у ході безпосередньо досудового розслідування так і тримання під вартою протягом судового розгляду. Дані стадії розслідування та розгляду справи не можуть розмежовуватись в контексті тривалості тримання особи під вартою, оскільки це має більш ширшу мету, яка кореспондується з принципом розумного строку провадження.
«Вільне тлумачення» Рішення ЄСПЛ прокуратурою, судом першої інстанції та членами колегії апеляційного суду - є нічим іншим, як свідомим нехтуванням нормами права, ігноруванням рішення ЄСПЛ та принциповим небажанням давати об`єктивну оцінку очевидним речам.
Обвинувачений ОСОБА_5 якраз у зв`язку з даними рішеннями судів про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і перебуває надмірно під вартою, що і визнав ЄСПЛ у своєму рішенні.
Це ж саме стосується і обставин тримання під вартою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , оскільки вони є фігурантами однієї справи, утримуються під вартою однакову тривалість часу.
На даний час ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 перебувають під вартою більше 3-х з половиною років і не повинні бути заручниками ситуації та нести відповідальність за непрофесіалізм слідчих, прокурорів та суддів.
Матеріали справи містять достатньо доказів та підстав, які вказують на те, що запобіжний захід може бути змінений на більш м`який стан здоров`я, відсутність «закордонних паспортів», характеристики, особисті зобов`язання тощо .
Прокурором не доведено наявність ризиків та те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.
Закон, в окремих випадках, допускає звуження прав особи на свободу, але він не дозволяє катування, в спосіб свавільного утримання особи під вартою за межами будь-яких розумних строків.
Окремо слід звернути увагу на реальну можливість обрання іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
09.08.2021 Ужгородським міськрайонним судом зареєстровано три заяви Героя України, народного депутата VIII скликання ОСОБА_7 про взяття на особисту поруку обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з письмовими зобов?язаннями про особисту поруку, зокрема, про доставку обвинувачених до суду на першу вимогу (т.2, а.с. 37, 38-39, 40, 41-42, 43, 44-45).
10.08.2021 Ужгородським міськрайонним судом зареєстровано спільне клопотання захисників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зміну їх підзахисним, відповідно, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на менш суворий наведену вище особисту поруку особи, яка заслуговує на особливу довіру - ОСОБА_7 (т.2, а.с. 46-47).
Аргументація відмови судами в задоволенні даного клопотання з причини проживання в різних місцях обвинувачених та ОСОБА_7 нівелює поняття «особиста порука», «особа, яка заслуговує на особливу довіру», «політичний діяч», «Герой України».
Особисто мені є незрозумілим - гарантії яких ще осіб, які заслуговують на особливу довіру, політичної значимості, поваги, героїзму, впливу на суспільні і державні процеси потребують суди, щоб звільнити ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з-під варти.
За таких обставин вважаю, що тримання під вартою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є таким, що суперечить національному законодавству, практиці і нормам Європейського суду з прав людини про недопущення надмірного тримання особи під вартою без вироку суду.
Суддя ОСОБА_8