Справа № 308/5777/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , перекладача ОСОБА_12 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді матеріали контрольного провадження 11-кп/4806/619/21, за апеляційними скаргами: захисників адвокатів: ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021.
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження строків тримання під вартою, щодо:
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с.Абрикосівка Херсонської області, мешканця АДРЕСА_1 , тимчасово непрацюючого, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.14, ст.113, ч.2 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.258, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України;
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, уродженця м.Кіровоград, мешканця АДРЕСА_2 , учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військового пенсіонера, інваліда 3 групи, не судимого, обвинуваченого у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.14, ст.113, ч.2 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.258, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України;
ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Донецьк, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 (з його слів), громадянина України, українця, одруженого, не працюючого, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, в порядку ст.89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.14, ст.113, ч.2 ст.258, ч.2 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлено до 30.01.2022 включно.

-2-

В ухвалі вказується на те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі зібраних доказів обгрунтовано обвинувачуються органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1, ст.14, ст.113, ч.2 ст.258, ч.2 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, крім того ОСОБА_8 також обгрунтовано обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, а саме в організації та вчиненні готування до диверсії, тобто вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів або інших дій, спрямованих на зруйнування або пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носіння, зберігання, придбання, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, за попередньою змовою групою осіб, організації та вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчинених шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, у пособництві в підробленні офіційного документа, який видається та посвідчується установою і який надає права. При цьому в ухвалі зазначається проте, що стороною обвинувачення доведено наявність передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України ризиків, зокрема можливості переховування обвинувачених від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, зокрема санкція яких передбачає позбавленням волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, яке має значний ступінь суспільної небезпеки, та значний резонанс у суспільстві, врахував особу обвинувачених: ОСОБА_7 є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військовий пенсіонер, інвалід 3 групи, раніше не судимий; ОСОБА_6 є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, а також стан здоров`я обвинувачених, ОСОБА_8 в порядку ст.89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та матір інваліда 3 групи постраждалої від Чорнобильської АЕС. Крім того, враховано і те, що процесуальна поведінка обвинувачених, не сприяє переконанню того, що останні бажають як найшвидше довести необґрунтованість обвинувачення, а їхні дії направлені на затягування розгляду кримінального провадження, про що свідчать неодноразові заявлення безпідставних, однотипних відводів колегії суддів та інших клопотань спрямованих на затягування розгляду. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і на даний час, судове провадження не закінчено, а тому застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобіганню вищевказаним ризикам. Також на переконання суду, навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити будь-які інші злочини, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до дій, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

-3-

Крім того, в ухвалі вказується на те, що обраний ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, а тому, з урахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , в силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, дійшов висновку про доцільність продовження строку тримання обвинувачених під вартою. Разом з тим, врахувавши, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень насильницького характеру, внаслідок яких могла бути спричинена загибель осіб, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави.
В апеляційних скаргах:
- захисник - адвокат ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Зазначає, що утримання ОСОБА_6 під вартою майже 46 місяців та подальше його тримання під вартою не виправдовується ні завданнями кримінального судочинства, ні цілями кримінального провадження. Таке тривале утримання особи під вартою на його думку, суперечить як ряду рішень Європейського суду з прав людини, так і нормам кримінального процесуального законодавства України, новелою якого було недопущення випадків тривалого утримування осіб під вартою без вироку суду. Більш того, конкретним рішенням Європейського суду з прав людини від 20.05.2021 у справі «Кондратенко проти України», визнано надмірним тривалість запобіжного заходу при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_7 , а з огляду на те, що затримані вони були одним днем, утримання ОСОБА_6 під вартою також суперечить даному рішенню Європейського суду з прав людини та виходить за рамки будь-яких правових норм. Вказує на те, що утримання ОСОБА_6 під вартою майже сорок шість місяців без рішення суду про його винуватість, виходить за межі розумних строків, а запобіжний захід не є покаранням, а має лише на меті забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Попри застереження Європейського суду з прав людини, наразі, виникла ситуація, коли тривалість запобіжного заходу перейшла всі розумні та допустимі строки й фактично обвинувачений відбуває покарання за злочини, винність якого не встановлена вироком суду. Разом з тим, звертає увагу і на те, що суд першої інстанції достеменно знаючи про існування рішення ЄСПЛ, очевидну необґрунтованість клопотання прокурора, всупереч Конституції України й нормам кримінального процесуального законодавства України, які визнають рішення Європейського суду з прав людини обов`язковим для врахування й виконання судами України, постановив ухвалу про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 . Разом з тим, суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, не врахував і окрему думку суддів Закарпатського апеляційного суду з приводу того, що таке надмірне тримання обвинувачених під вартою без рішення суду, недоведеність зі сторони обвинувачення наявності ризиків й можливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених іншими, не пов`язаними з тримання під вартою, запобіжними заходами, а також те, що обвинувачені стали заручниками ситуації та вимушені знаходитись в неволі через непрофесіоналізм суддів, прокурорів та слідчих. Окрім того зазначає, що прокурор вказує про існування одних і тих же ризиків, які нічим не підтверджені, всупереч позиції Європейського суду з прав людини не наводить нових, а також того, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою,

-4-

будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених. Попри зазначене звертає увагу на те, що в матеріалах справи є достатньо доказів та підстав, які вказують на те, що запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження. Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, звільнивши останнього з-під варти негайно в залі суду;
- захисник - адвокат ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Зазначає, що ОСОБА_7 близько трьох з половиною років утримується під вартою без вироку суду, що є занадто тривалим проміжком часу. Вагомим захисник вважає і те, що відсутні підстави для тримання обвинуваченого під вартою; відсутні ризики та докази про існування таких; внаслідок об`єднання матеріалів кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 з кримінальними провадженням щодо ОСОБА_6 й ОСОБА_7 , майже через три роки судовий розгляд розпочато заново; існування окремих думок суддів Закарпатського апеляційного суду, наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кондратенко проти України» та факт виконання вказаного рішення Міністерством юстиції України. Наголошуючи на відсутності ризиків, заявлених прокурором у клопотанні, захисник посилається на те, що обвинувачений не має намірів переховуватись від органу досудового розслідування, оскільки дана стадія кримінального провадження є давно завершеною та справа знаходиться на розгляді в суді. Від суду він також не переховуватиметься, оскільки має наміри довести свою невинуватість, стан здоров`я ОСОБА_7 свідчить про те, що він потребує постійної кваліфікованої медичної допомоги, що в умовах переховування буде неможливим, при цьому прокурором жодним доказом не доведено наявність ризику переховування ОСОБА_7 від суду. Окрім того, ОСОБА_7 не може фізично впливати як на потерпілого, оскільки таким визнано юридичну особу, а представник потерпілої особи вже допитаний в судовому засіданні 23.06.2021, так і на іншого підозрюваного й свідків, оскільки частина з них допитана у даному кримінальному провадженні ще до часу його об`єднання з кримінальним провадженням щодо ОСОБА_8 , а решта свідків, про допит яких клопотав прокурор, проживає в різних областях України, що, враховуючи незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , робить неможливим будь-який вплив на них. Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчиненого, то така заява прокурора є голослівною, тим паче, що ОСОБА_7 раніше не судимий, захищав Батьківщину. Окрім того, захисник наголошує на тому, що ОСОБА_7 вже тривалий час утримується під вартою, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, у нього відсутній закордонний паспорт, є учасником АТО, має інвалідність та значні проблеми зі здоров`ям, тому потребує кваліфікованого медичного лікування, яке не може йому бути надано в умовах перебування в ізоляції від суспільства та ще й за умов захворювання на COVID-19, оскільки Закарпатська УВП №9 не є медичним закладом, а тому повне та якісне обстеження обвинуваченого проведено бути не може і зазначена ситуація може вкрай негативно відобразитись на стані здоров`я та життя ОСОБА_7 . Більш того, постановлена майже місяць тому ухвала суду про забезпечення ОСОБА_7 медичної допомоги та лікування до теперішнього часу не виконана. Також стверджує, що передбачені ст.177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків. Просить ухвалу скасувати та звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду;

-5-
- захисник - адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Зазначає, що жоден з ризиків, на які в оскарженому рішенні у даній справі посилається місцевий суд не доведено, в даному випадку слід врахувати рішення ЄСПЛ «Кондратенко проти України», «Ігнатов проти України», «Кудла проти Польщі», «Харченко проти України», «Клішин проти України», «Олександр Макаров проти Росії», «Кобець проти України», «Авшар проти Туреччини» та «Маккей проти Об?єднаного Королівства» стосовно врахування статей 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надмірного тримання відповідного учасника кримінального процесу під вартою. Посилається на те, що ОСОБА_8 вже тривалий час перебуває під вартою з 08.08.2018, має постійне місце проживання та сім`ю, родину, також на його утриманні перебувають неповнолітня дитина та мати похилого віку інвалід ІІІ групи, до затримання був депутатом Жашківської міської ради сьомого скликання Черкаської області, вів активну громадську діяльність, перебував у зоні бойових дій під час проведення АТО, раніше не судимий, жодних порушень дисципліни в слідчому ізоляторі не допускає. Також зазначає про те, що стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки в кримінальному провадженні. Стверджує, що ОСОБА_8 не переховувався від органу досудового розслідування та суду, оскільки органом досудового розслідування місце проживання ОСОБА_8 належним чином встановлено не було, а оголошення його у розшук само по собі не свідчить про те, що він ухилявся від досудового розслідування, сама постанова про оголошення розшуку підозрюваного від 16.03.2018 складена формально, а текст описової частини вказаної постанови містить суперечності. Також захисник в черговий раз наголошує на надмірному триманні ОСОБА_8 під вартою і як наслідок недотримання судом положень Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також статті 55 Конституції України про, що обґрунтовано зазначено у рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2021 у справі «Кондратенко проти України». Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , які підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали контрольного провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг не має, з таких підстав.
Відповідно до ст.177 КПК України запобіжні заходи застосовуються з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України для цього підстав.

-6-

У відповідності до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 КПК України.
Згідно ч.4 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень які відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за вчинення яких може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, і які мають значний ступінь суспільної небезпеки та значний резонанс у суспільстві.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , тяжкість кримінальних правопорушень, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду та не будуть виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинувачених від суду.
Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

-7-

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень можуть вдатися до відповідних дій.
На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є переконливою. Судом першої інстанції також обґрунтовано враховано і ту обставину, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень на території Закарпатської області, хоча мають зареєстроване місце проживання у Кіровоградській та Черкаській областях, а як було встановлено в судових засідання сім`я ОСОБА_8 фактично проживає у м.Києві, що додатково свідчить про можливість перешкоджанню встановлені істини у даному кримінальному провадженні та ризику переховування їх від суду.
При цьому, колегія суддів враховує, що обвинуваченому ОСОБА_8 , інкримінується підроблення документів та їх використання, у зв`язку з тим, що у останнього було вилучено підроблений документ, що посвідчує особу, на інше ім`я.
Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що кожний з обвинувачених, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).
Ризик незаконного впливу на свідків, інших учасників по кримінальному провадженні підтверджується тим, що на даний час суд знаходиться на стадії допиту свідків, та у судових засіданнях допитано лише декілька свідків, продовжує існувати реальна необхідність допиту, ще великого кола свідків, відтак, на переконання колегії суддів, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на свідків, інших учасників кримінального провадження, які судом ще не допитані. При цьому обґрунтовано дано критичну оцінку доводам сторони захисту, про неможливість впливу на свідків, через їх знаходження у різних регіонах країни порівняно з обвинуваченими, оскільки, тиск може вчинятись у будь-яких формах, не тільки за допомогою фізичної присутності особи, ай за допомогою інших можливостей, зокрема через мобільний зв`язок та мережу «Інтернет», а також обґрунтовано виключено наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілу особу, оскільки представник потерпілої юридичної особи вже допитаний судом.
Також судом першої інстанції обґрунтовано констатовано і про наявність ризику вчинення обвинуваченими іншого кримінальне правопорушення, що підтверджується вчиненням інкримінованих обвинуваченим злочинів у співучасті з іншими особами, з залученням транспортних засобів, з використанням масок для обличчя, що свідчить про підготовку до вчинення злочину, вжиття заходів до невикриття та уникнення покарання, а також, можливість планування особами вчинення інших кримінальних правопорушень з використанням вказаних речей.
Крім того колегія суддів враховує те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, незважаючи на те, що судимість погашена у встановленому законом порядку.
Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ризики переховування їх від суду,

-8-

а також незаконного впливу на свідків, експертів, іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчинення інших кримінальних правопорушень, - на даний час не зменшилися й не відпали.
Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст.177 КПК України ризики, встановлені при обранні та неодноразовому продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися або відпали.
На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційних скаргах.
Колегія суддів вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід з врахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, в зв`язку з чим, з огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження (допит свідків, експертів тощо, дослідження письмових та речових доказів), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, з чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які,

-9-

запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієвості кримінального провадження.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що, дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував і те, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які проявлялися у готуванні до вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів та інших дій, спрямованих на зруйнування, пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носінні, зберіганні, придбанні вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, у тому числі й те, що вибух відбувся в населеному місті з великою кількості людей, що створювало небезпеку життю та здоров`ю невизначеного кола осіб, що свідчить про наявність загрози застосування насильства та підвищеної суспільної небезпечності інкримінованих обвинуваченим злочинів, і дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість визначення обвинуваченим розміру застави, з чим погоджується і колегія суддів, вважаючи, що факт неможливості визначення обвинуваченим розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст.ст.177,178 та ч.4 ст.183 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 про те, що утримання ОСОБА_6 під вартою понад три з половиною роки без рішення суду про його винуватість має ознаки свавільного позбавлення волі, - апеляційний суд з урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 про те, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів та підстав, які свідчать про те, що запобіжний захід обвинуваченому може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження, а також про те, що прокурором не доведено існування будь-яких ризиків того, що більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .
Також як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою відхиляє апеляційний суд і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_7 більше трьох з половиною років утримується під вартою, що є занадто тривалим проміжком часту та має місце невиправдано довге тримання його під вартою та наявність з цього приводу рішення Європейського суду з прав людини «Кондратенко проти України» від 20.05.2021.
Так, 20.05. 2021 ЄСПЛ було ухвалено остаточне рішення у справі «Кондратенко проти України» (заява №9333/20), в якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо ОСОБА_7 , а саме, порушення п.3 ст.5 Конвенції щодо надмірної тривалості тримання заявника під вартою під час досудового розслідування.

-10-

Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_7 , а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена ОСОБА_7 у зв`язку із чим грошова компенсація, дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру.
Таким чином, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_7 . ЄСПЛ вирішив надати йому справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 1900 євро компенсації моральної шкоди.
Водночас, Європейський Суд з прав людини не зробив висновку про загальну несправедливість судового розгляду щодо заявника та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б пов`язане з надмірною загальною тривалістю розгляду кримінального провадження та не пов`язується із судовим розглядом та вирішенням справи по суті, оскільки остаточного судового рішення у кримінальному провадженні ще не ухвалено.
Доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що обвинувачені не мають на меті переховуватися від суду, впливати на інших учасників даної справи та вчиняти інші кримінальні правопорушення спростовуються вищенаведеними обставинами, належно оціненими судом першої інстанції.
Твердження захисника ОСОБА_13 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 страждає на тяжкі захворювання, однак через утримання під вартою не має змоги пройти рекомендовані йому лікарями належні періодичні обстеження та курси лікування в умовах спеціалізованого стаціонару, не свідчать про неможливість його перебування під вартою.
Відповідних доказів, які б підтверджували факт наявності у обвинувачених, в тому числі і ОСОБА_7 , таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, не встановлено. В копіях медичної документації обвинуваченого ОСОБА_7 не відображено будь-яких відомостей про неможливість його перебування під вартою, а будь-яких інших доказів, у яких би достовірно вказувалось на те, що обвинувачений з огляду на захворювання не може триматися під вартою не надано.
Посилання адвоката ОСОБА_13 на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що останній має постійне місце проживання, сім`ю, раніше не судимий, у нього відсутній закордонний паспорт є учасником АТО, має інвалідність та значні проблеми зі здоров`ям, - апеляційний суд вважає такими, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_13 про те, що передбачені ст.177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків.
З огляду на зазначене, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, апеляційний суд відхиляє також і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_8 вже тривалий час перебуває під вартою з 08.08.2018.
Окрім того, посилання захисника ОСОБА_10 на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, утриманців, до затримання був депутатом Жашківської міської ради 7 скликання Черкаської області, вів активну
-11-
громадську діяльність, перебував у зоні бойових дій під час проведення АТО, раніше не судимий, а також про те, що ОСОБА_8 не переховувався від органу досудового розслідування та суду - апеляційний суд відхиляє як такі, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не переховувався від органів досудового розслідування колегія суддів відхиляє, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового розслідування даного кримінального провадження був оголошений в розшук та 08.08.2018 був затриманий в порядку ст.191 КПК України на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду, що додатково свідчить про існування ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, повторно може вчинити дії, пов`язані із спробою переховування від суду.
Відхиляючи доводи апеляційних скарг у цій частині, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, а також незаконно впливати на потерпілу сторону, свідків, експертів, іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчиняти інші кримінальні правопорушення, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Із вищенаведених підстав, як такі, що не впливають на висновки суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє й апеляційні скарги в частині доводів про особу обвинувачених.
Також колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинувачених таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, в ході апеляційного розгляду не встановлено й таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає утриманню їх під вартою.
Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок, не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченому ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Перевіривши наведені у апеляційних скаргах сторони захисту доводи на предмет наявності рішення ЄСПЛ у справі «Кондратенко проти України» від 20.05.2021 та безпідставності його неврахування судом першої інстанції при прийнятті рішення щодо продовження строку тримання обвинувачених під вартою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кондратенко проти України» (заява №9333/20) від 20.05.2021 констатовано порушення щодо ОСОБА_7 п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового розслідування. ЄСПЛ постановив, що держава-відповідач повинна сплатити ОСОБА_7 1900 євро відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

-12-

Держава Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (ст.1 Конвенції).
Це відбувається шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ в національному праві з огляду на ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з абз.9 ч.1 ст.1 Закону України №3477-IV виконання рішення суду передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Відповідно до ст.41 Конвенції, якщо Європейський Суд з прав людини визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
Положення глави 3 Закону України № 3477-IV передбачають, що констатоване ЄСПЛ порушення Конвенції може бути виконано шляхом виплати грошової компенсації, вжиття індивідуальних та/або загальних заходів.
Відповідно до ст.10 цього Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції та протоколів до неї; б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Разом з тим, рішення ЄСПЛ не містить висновку про те, що встановлені стосовно ОСОБА_7 порушення Конвенції були спричинені такими рішеннями судів, існування яких й надалі зумовлює шкідливі наслідки, яких не можна усунути (виправити) іншим способом, аніж їх скасуванням (ухвал апеляційного та місцевого судів).
При цьому ЄСПЛ визнав обґрунтованою скаргу щодо надмірної тривалості тримання під вартою під час досудового розслідування.
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_7 . ЄСПЛ вирішив надати йому справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 1900 євро компенсації у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_7 , а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена у зв`язку із цим грошова компенсація, дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
Щодо ОСОБА_7 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом скасування ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 не є можливим, оскільки ЄСПЛ вказаним рішенням встановив факт порушення Конвенції щодо надмірної тривалості тримання під вартою ОСОБА_7 лише під час досудового розслідування, а зазначена ухвала суду про продовження строку

-13-

тримання під вартою, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення та не була предметом розгляду Європейським Судом з прав людини.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, після об`єднання матеріалів кримінальних проваджень, зокрема, встановлений порядок дослідження доказів, допитаний представник потерпілого, кілька свідків, однак стадія дослідження доказів ще не завершена, велика кількість свідків не допитана.
Щодо доводів сторони захисту про тривалий судовий розгляд кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою, то колегія суддів вважає звернути особливу увагу на наступне.
Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні в справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Окрім того, враховуючи, що на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, судом першої інстанції на виконання положень ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вживаються заходи на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження, оскільки судові засідання проводяться у досить стислі строки й інтервали між судовими засіданнями є порівняно невеликими.
Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури та продовжив обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж 60 днів.
Посилання захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на наявність окремих думок суддів в рішеннях Закарпатського апеляційного суду в цьому ж кримінальному провадженні, як на підставу скасування ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 є безпідставними, оскільки кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості надавати оцінку окремим думкам суддів та враховувати їх під час ухвалення рішень.
Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

-14-

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги, доводи яких не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.
Разом тим, апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції при вирішення питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виглядіді тримання під вартою, помилково враховано те, що процесуальна поведінка обвинувачених, не сприяє переконанню того, що останні бажають як найшвидше довести необґрунтованість обвинувачення, а їхні дії направлені на затягування розгляду кримінального провадження, про що свідчать неодноразові заявлення безпідставних, однотипних відводів колегії суддів та інших клопотань, спрямованих на затягування судового провадження.

На переконання колегії суддів, зазначене судження не може слугувати підставою для продовження строків тримання під вартою, а тому підлягає виключенню з мотивувальної частини ухвали суду від 02.12.2021, що з огляду на положення ст.408 КПК України не зумовлює необхідність зміни судового рішення.

Приймаючи рішення колегія суддів також бере до уваги положення ст.26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст.404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що під час апеляційного розгляду не встановлено фактів, які б могли істотно вплинути на висновки суду першої інстанції чи спростувати їх, і на такі стороною захисту не вказується в апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст.404,405,407,422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги захисників адвокатів: ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника - адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021, щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :