ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2502/21 Справа № 177/138/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з професійно технічною освітою, працююча старшим оглядачем вагонів у ПП «Стіл Сервіс», неповнолітніх дітей та інших осіб на утриманні не має, вдова, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000546,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:
За вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року ОСОБА_6 визнана винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахується з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши у строк відбування покарання період її попереднього ув`язнення з 07 грудня 2020 року по 13 січня 2021 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що 07.12.2020 в період часу приблизно з 12 год. до 13 год. вона, знаходячись в буд. 62 Садівничого товариства "Семиренка-КР", розташованого на території Новопільської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, в ході раптово виниклої сварки на ґрунті неприязних відносин зі своїм чоловіком ОСОБА_10 , реалізовуючи раптово виниклий умисел, направлений на умисне позбавлення життя, нанесла ОСОБА_10 , один удар кухонним ножем в область грудної клітини, тим самим спричинила потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани у 7му міжребер`ї ліворуч, крововилив у м`які тканини грудної клітини на шляху ранового каналу, розрив нижнього частки лівої легені, розрив серцевої сумки, розрив лівого шлуночка серця, в результаті чого від колото-різаного поранення грудної клітки, яке супроводжувалось ушкодженням легені та серця та ускладнилась гострою крововтратою, що підтверджується наявністю тілесних ушкоджень, морфологічними змінами з боку внутрішніх органів, наступила смерть ОСОБА_10 .

В апеляції:
- обвинувачена просить вирок скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для її виправлення. Вказує на те, що скористалась порадою адвоката та на підставі ст. 63 Конституції України відмовилась від слідчого експерименту. Судом не були належним чином враховані дані про її особу, в тому числі, наявність тяжких хронічних невиліковних захворювань серця, судин, нирок, легенів.
Посилається на те, що 07.12.2020 року в день смерті її чоловіка викликала особисто поліцію та медичну допомогу, голову Садівничого товариства Семиренка-КР, свідків та вжила маленьку чашку самогону в присутності свідка ОСОБА_11 після того, як побачила, що потерпілий помер.
Зазначає, що удар ножем нанесла необережно, умисел на умисне вбивство чоловіка був відсутній, оскільки тільки відштовхнула його п`яного від себе. Щиро кається у скоєному.
Не згодна з правовою кваліфікацією та призначеним покаранням.

- прокурор просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок має бути скасований у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.
Вказує, що судом при призначенні покарання не надано належної оцінки особі обвинуваченої, яка на досудовому слідстві не сприяла встановленню істини по справі, намагалась ввести в оману жителів СТ, в подальшому свідків, та органи досудового слідства, які прибули за викликом на місце злочину. На початку судового розгляду вину не визнала, відмовилась від дачі показань, проте після повного дослідження судом всіх доказів, які в своїй сукупності прямо підтверджують фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та вказують на її винуватість, ОСОБА_6 вирішила надати покази та частково визнала вину у скоєнні злочину, в показах зазначила, що саме від її дій настала смерть потерпілого ОСОБА_10 , проте зробила це з необережності, та готова нести покарання тільки з іспитовим строком.

Заслухавши захисника та обвинувачену, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги, заперечували проти вимог апеляційної скарги прокурора, прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченої та підтримав доводи та вимоги поданої скарги, обговоривши їх доводи та вимоги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, судове рішення відповідно до ст. 370 КПК повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Наведені вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, і в своїй сукупності і достатності беззаперечно вказують на винуватість ОСОБА_6 у вчиненні нею інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Ствердження обвинуваченої в апеляції, що вона захищалась, а тому нанесла удар ножем необережно, умислу на вбивство чоловіка не мала, у зв`язку з чим не згодна з кваліфікацією її дій, є хибним та безпідставним з огляду на наступне.
Такі доводи обвинуваченої були предметом ретельного дослідження та перевірки колегії суддів суду першої інстанції, які досить детально обґрунтовані в оскарженому вироку.
Зокрема, колегія суддів дійшла виваженого висновку про спрямованість умислу обвинуваченої ОСОБА_6 на заподіяння смерті потерпілому, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію удару, який обвинувачена нанесла ножем в область грудної клітки зі сторони легені та серця потерпілого ОСОБА_10 , тобто в життєво важливі органи. За таких обставин вважати, що обвинувачена при нанесенні удару ножем в життєво важливі органи потерпілого не мала умислу на вбивство потерпілого є неможливим. Такий висновок співвідноситься з висновком судово-медичної експертизи № 2836 від 30.12.2020 року, відповідно до якого поринула частина предмету, яким було нанесено поранення потерпілому, становить близько 11,9 см, що свідчить про надмірну силу удару, не характерну для особи, яка не бажає та не має умислу на спричинення смерті іншій особі, у зв`язку з чим доводи обвинуваченої про необхідність кваліфікувати її дії за ч. 1 ст. 119 КК України, тобто вбивства через необережність, є безпідставними.
Твердження обвинуваченої про відсутність у неї умислу на вбивство не звільняє її від відповідальності, оскільки відсутність бажання спричинити смерть іншій людині не виключає наявності умислу на вбивство. Навмисне вбивство може бути скоєно як із прямим умислом так і з неконкретизованим. Так, під час бійки або сварки виключається наявність заздалегідь обдуманого умислу на позбавлення потерпілого життя. При неконкретизованому умислі особа завідомо усвідомлює небезпечний характер своїх дій, передбачає суспільно небезпечні наслідки у вигляді настання смерті іншої особи, та хоча і не бажає, проте свідомо припускає її настання.
Отже, місцевим судом вмотивовано встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами у їх сукупності, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що смерть потерпілого ОСОБА_10 була наслідком протиправних дій обвинуваченої, яка хоча заздалегідь і не ставила собі за мету позбавлення потерпілого життя, але байдуже ставилась до такого суспільно небезпечного наслідку, наносячи удар клинком ножа в життєво важливу ділянку - область грудної клітки зі сторони легені та серця.
При цьому згідно дослідженого у місцевому суді висновку експерта № 1996 від 10.12.2020 року будь-яких об`єктивних ознак, які могли б свідчити про наявність ушкоджень у ОСОБА_6 не встановлено, що також виключає й перевищення меж необхідної оборони.
Таким чином, під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченої колегією суддів суду першої інстанції ознак необережного вбивства не встановлено. Спрямування ножа в область грудної клітки зі сторони легені та серця потерпілого із м`язовим зусиллям не є необережністю, а обвинувачена не могла цього не усвідомлювати у силу свого віку та розвитку, що підтверджується дослідженим в місцевому суді висновком судово-психіатричного експерта № 152 від 28.12.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_6 в період інкримінованого їй діяння на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство або інший хворобливий стан психіки не страждала і в теперішній час не страждає, могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними.
Доводи обвинуваченої щодо відсутності умислу на вбивство, колегія суддів розцінює як намагання уникнути покарання за фактично вчинений особливо тяжкий умисний злочин.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК України, в їх сукупності та взаємозв`язку і достатності, та дійшов виваженого та вмотивованого висновку про винність обвинуваченої, з наведенням досліджених доказів в їх сукупності в оскарженому вироку.
Зокрема, згідно вироку, окрім наведених вище доказів, вина обвинуваченого підтверджується протоколом огляду місця події від 07.12.2020 року та фото таблицею до нього, відповідно до якого в присутності понятих та за участю власника приміщення ОСОБА_6 та з її дозволу зафіксована обстановка на місці злочину дачного будинку АДРЕСА_3 , а саме, в кімнаті під № 2 виявлений труп ОСОБА_10 та вилучено, в тому числі, ніж з дерев`яною рукояттю коричневого кольору, загальною довжиною приблизно 256 мм, клинком, довжиною приблизно 144 мм, найбільшою шириною приблизно 27 мм, на якому з обох боків є плями рдва речовини бурого кольору; протоколів огляду трупа від 07.12.2020 року та фото таблиць до них, де був вилучений у ОСОБА_10 біоматеріал для проведення токсикологічного, гістологічного та імунологічного досліджень.
За дослідженим в суді першої інстанції висновком експерта № 2836 від 30.12.2020 року встановлено, що смерть ОСОБА_10 , 1976 року народження, наступила від колото-різаного поранення грудної клітини, яке супроводжувалася ушкодженнями легені та серця та ускладнилася гострою крововтратою, що підтверджується наявністю тілесних ушкоджень, морфологічними змінами з боку внутрішніх органів, даними додаткових методів дослідження. При судово-медичному дослідженні трупа виявлені тілесні ушкодження прижиттєві, які виникли незадовго до настання смерті у проміжок часу, який становить від десятків секунд до хвилин. Вказані тілесні ушкодження виникли від дії плоского клинкового предмета, шо володіє колюче-ріжучими властивостями, слідоутворююча частина якого має ширину на протязі поринулої частини близько 11,9 мм та гостре лезо і «П»-подібний обушок, шириною близько 1 мм. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.
Згідно висновку експерта № 11-мк від 27.01.2021 року з фототаблицями до нього, дослідженому судом першої інстанції, експерт дійшов висновку про можливість спричинення рани на клапті шкіри грудної клітини ліворуч, вилученого у трупа потерпілого, клинком ножа, що був представлений на експертизу, або будь-якого іншого предмета з аналогічними властивостями.
Достовірність решти доказів, наведених у вироку, сумнівів не викликає та їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні нею саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Таким чином, при розгляді кримінального провадження в місцевому суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, а тому колегія суддів вважає, що рішення місцевим судом прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).
Доводи обвинуваченої щодо призначення явно несправедливого покарання через його суворість та доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За змістом ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так й іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримані в повному обсязі.
Так, суд першої інстанції за сукупністю обставин при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, ступінь негативних наслідків, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченої, а саме, що вона на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, працює, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, раніше не судима, відсутність щирого каяття, не встановлення обставин, що обтяжують покарання, та його пом`якшують, у зв`язку з чим дійшов вмотивованого висновку про те, що виправлення обвинуваченої можливе лише при призначенні реального покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті Особливої частини КК України.
За наведених обставин в їх сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для неї. А тому покарання, призначене судом першої інстанції не є як м`яким, як і не є суворим.
Доводи обвинуваченої щодо неврахування місцевим судом її щирого каяття разом з позитивними характеристиками, що дозволяє застосувати до неї положення ст. 75, 76 КК України, є хибними, оскільки підстави для їх застосування відсутні, в тому числі, через те, що ст. 75 КК України може бути застосована при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Разом з тим, доводи обвинуваченої про її щире каяття не підтверджуються матеріалами провадження, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину має знаходити своє відображення в матеріалах кримінального провадження та, як прояв суб`єктивної поведінки обвинуваченої, має існувати безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникати внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.
Згідно з оскарженим вироком, ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, визнала частково, під час розгляду провадження в суді першої інстанції фактичні обставини злочину не визнала, заперечувала доведеність інкримінованого їй злочину за пред`явленою кваліфікацією, в тому числі, й під час апеляційного провадження. В апеляційній скарзі обвинуваченою вказано, що вона бажає відбувати покарання із застосуванням випробувального терміну в 3 роки, що не може свідчити про повне визнання своєї вини, про критичну оцінку своєї злочинної поведінки та готовності у обвинуваченої нести кримінальну відповідальність за скоєне.
Доводи щодо неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання стану здоров`я обвинуваченої через наявність тяжких хронічних невиліковних захворювань серця, судин, нирок та легенів є необґрунтованими, оскільки захворювання на тяжку хворобу є підставою для звільнення особи від покарання або від подальшого його відбування лише у випадку, якщо ця хвороба перешкоджає відбуванню покарання. Стороною захисту належні та допустимі докази ні під час провадження у суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду не надані, у зв`язку з чим відхиляються.

Таким чином, підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 положень ст. 75, 76 КК України, колегія суддів не вбачає, а такі твердження обвинуваченої свідчать про намір уникнути покарання за вчинене.
З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо неї - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4