Справа № 675/765/21
Провадження № 1-в/675/67/2021
У Х В А Л А
"14" вересня 2021 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , засудженого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав Хмельницької області клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі,-

в с т а н о в и в:
До Ізяславського районного суду Хмельницької області надійшло письмове клопотання з подальшими до нього доповненнями засудженого ОСОБА_3 (по тексту ОСОБА_3 , засуджений) про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, зокрема у виді 15 років позбавлення волі та звільнення від покарання по строку його відбуття.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На переконання засудженого практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод є джерелом міжнародного права, і, відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства, а отже наявні усі законні підстави для вирішення питання, яке ставить перед судом, так як відбуваючи покарання у виді довічного позбавлення волі знаходиться в тих самих умовах, що й особи, зокрема і за рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Петухов проти України», «Старишко проти України», «Лопата та інші проти України».
За посиланнями засудженого, необхідно звернути увагу і на те, що з вироку за яким він засуджений, виключено одну з кваліфікуючих ознак, що також може вказувати на наявність підстав для призначення покарання саме у виді 15 років позбавлення волі.

Згідно з поданими доповненнями, засуджений ОСОБА_3 вказуючи на факт порушення відносно себе ст. 3 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод наголошує, що призначене покарання у виді довічного позбавлення воліпо своїй суті є катуванням та нелюдським поводженням, що принижує його гідність, а відтакмає бути негайно усунено навіть попри відсутність в національному законодавстві механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким на позбавлення волі на певний строк, оскільки Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод має вищу юридичну силу.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 та його захисник подане клопотання з урахуванням поданих письмових доповнень, підтримали в повному обсязі, вказуючи на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини, яка має вищу юридичну силу над національним законодавством України.
Підтримуючи заявлені вимоги засуджений та його захисник звертали увагу суду, що хоча Кримінальний кодекс України передбачає помилування від Президента України та заміну довічно засудженим покарання на певний строк, однак цей механізм має винятковий характер і його не можна вважати реалістичною перспективою звільнення.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.
Дослідивши матеріали клопотання засудженого, матеріали особової справи засудженого ОСОБА_3 , заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що таке клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , який тимчасово утримується в державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор» та відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», за вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 03.08.2009 року з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна, крім житла, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.
Зазначеним вироком ухвалено строк відбуття покарання рахувати ОСОБА_3 з 03.08.2009 року, зарахувавши строк перебування під вартою з 21.01.2008 року по 02.08.2009 року.
Ухвалою Верховного суду України від 08.12.2009 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 03.08.2009 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.
При цьому, у відповідності до ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 09.06.2016 року було зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 21.01.2008 року по 08.12.2009 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Необхідно наголосити, що суд при постановленні вироку щодо засудженого ОСОБА_3 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України. При цьому, на даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута.
Згідно матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_3 , наданої державною установою «Хмельницький слідчий ізолятор» вбачається, що останній відбуваючи покарання зарекомендував себе посередньо, допускав 5 випадків порушень вимог режиму утримання за що притягувався 4 рази до дисциплінарної відповідальності, не заохочувався.
Вирішуючи клопотання засудженого, суд враховує, що питання заміни покарання більш м`яким врегульовані ст. 82 КК України.
Порядок застосування зазначеної норми права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Так, згідно п. 4 вказаної постанови, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, для застосування положень статті 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення ст. 82 КК України вимагає наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про її застосування.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст. 82 КК України не передбачена.
Однак слід вказати, що національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні засуджений ОСОБА_3 .
Посилання ж засудженого на ряд рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Петухов проти України», «Старишко проти України», «Лопата та інші проти України», Борисенко та інші проти України», в яких констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення, суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а підстави для заміни покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.
Доводи засудженого, що довічне позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не можуть бути враховані.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року по справі №757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).
Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.
Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.
Доводи засудженого про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини.
Суд констатує, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким.
Крім того, з огляду на викладені вище обставини, суд одночасно вказує і на відсутність будь-яких законодавчо визначених підстав для вирішення питання щодо скасування вироку суду, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі та щодо визнання факту катування засудженого та нелюдського з ним поводження, приниження його людської гідності з огляду на призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, на думку суду, поставлені в клопотанні вимоги засудженого, не підлягають задоволенню.
Враховуючи необхідність всебічного та повного з`ясування обставин справи та доводів засудженого, судом було ретельно перевірено характеризуючі дані про його особу під час відбування покарання, шляхом дослідження матеріалів особової справи та долучених до матеріалів справи письмових доказів, які свідчать, що останній в цілому характеризується посередньо, однак така обставина не є визначальною для вирішення питання щодо заміни призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, з огляду на зазначені вище обставини.
Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Відмовити повністю в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 .
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд в строк 7 (сім) днів з моменту її оголошення, а засудженим в той самий строк і в тому ж самому порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Суддя ОСОБА_1