Дата документу 01.09.2021 Справа № 937/5737/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1295/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №937/5737/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Мирне Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

15 червня 2020 року о 22 годині, знаходячись біля «Будинку культури» по вул.Миру у смт.Мирне Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне позбавлення волі, порушуючи право людини на свободу пересування, а саме вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території країни у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, діючі умисно, діючи проти волі потерпілого ОСОБА_9 , керуючись корисливими мотивами, із застосуванням фізичної сили змусив потерпілого ОСОБА_9 сісти до автомобіля «ЗАЗ-Сенс», д.н. НОМЕР_1 у кузові зеленого кольору.

Після чого, на автомобілі «ЗАЗ-Сенс», д.н. НОМЕР_1 за допомогою свідка ОСОБА_10 , який перебував за кермом транспортного засобу та не був обізнаний про злочинний намір ОСОБА_8 , перевіз потерпілого ОСОБА_9 до лісосмуги біля музею «Кам`яна Могила», яка розташована за адресою: Запорізька область, смт.Мирне, вул.Заповідна, буд.1, де ОСОБА_8 , діючи проти волі потерпілого ОСОБА_9 , керуючись корисливими мотивами, із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження - ділянку травматичного набряку м`яких тканин носу, що є легкими тілесними ушкодженнями, що заподіяли фізичних страждань потерпілому ОСОБА_9 .

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 незаконно позбавив волі потерпілого ОСОБА_9 на період часу з 22 години 30 хвилин 15.06.2020 року до 02 години 16.06.2020 року, позбавивши останнього можливості саме вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території країни у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час.

Крім того, ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливими мотивами, діючи повторно, у період часу з 22 години 30 хвилин 15.06.2020 року до 02 години 16.06.2020 року, перебуваючи у салоні автомобіля «ЗАЗ-Сенс», д.н. НОМЕР_1 , знаходячись у лісосмузі біля музею «Кам`яна Могила», яка розташована за адресою: Запорізька область, смт.Мирне, вул.Заповідна, буд.1, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите викрадення майна, заблокував усі двері авто та почав наносити удари кулаком правої руки в обличчя потерпілому ОСОБА_9 та вимагати грошові кошти у розмірі 5000 грн., наніс потерпілому ОСОБА_9 удар манікюрними ножицями в область паху, однак потерпілий ОСОБА_9 відмовився віддати ОСОБА_8 грошові кошти, в результаті чого ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження - ділянку травматичного набряку м`яких тканин носу, що є легкими тілесними ушкодженнями. Після цього, потерпілий ОСОБА_9 на вимогу ОСОБА_8 дістав речі, що знаходились у його кишені та тримав їх у руках. Так, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 шляхом ривку заволодів грошовими коштами у розмірі 400 грн., які потерпілий тримав у руці. Після чого, за вимогою ОСОБА_8 потерпілий перерахував грошові кошти у розмірі 1800 грн. на банківську картку, яка видана на ім`я свідка ОСОБА_10 . Після чого ОСОБА_8 з місця події втік, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 2200 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.146 КК, як незаконне позбавлення волі, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань; за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.146 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК. Свої вимоги мотивувала тим, що вина обвинуваченого не доведена жодними доказами, його дії кваліфіковано неправильно, встановлені фактичні обставини справи у вироку викладені викривлено та з обвинувальним ухилом, не надано жодної оцінки доводам сторони захисту. Покази свідків у вироку викладені викривлено та вони не відповідають тим свідченням, що фактично були надані під час судового розгляду. Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 заволодів грошовими коштами в розмірі 400 грн. шляхом ривку з рук потерпілого. Разом з тим, під час судового розгляду було встановлено, що потерпілий за вимогою обвинуваченого по сплаті боргу віддав ці гроші. Так само переведення коштів за допомогою мобільного додатку вимагає від особи певних вольових дій, тобто не може відбуватися поза його волею. Суд вважав доведеним те, що обвинувачений наніс потерпілому численні удари під час скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК. Проте відповідно до висновку судово-медичної експертизи у потерпілого було наявне лише одне тілесне ушкодження травматичний набряк м`яких тканин носу. Також суд у вироку зазначив, що ОСОБА_8 з місця події втік, хоча за показами обвинуваченого, свідка та потерпілого вони всі разом повернулися до смт.Мирний та попрощалися потиснувши руки. Відтак обвинувачення за ч.2 ст.186 КК не знайшло свого підтвердження, оскільки потерпілий не заперечував існування у нього боргу перед ОСОБА_8 та й сам обвинувачений вимагав від потерпілого саме повернення боргу згідно раніше досягнутих домовленостей. Сумнівною є також можливість обвинуваченого хоча б початково розпорядитися грошовими коштами, переведеними на карту свідка ОСОБА_10 . Щодо обвинувачення за ч.2 ст.146 КК то, позбавлення волі з корисливих мотивів при кваліфікації дій особи за ч.2 ст.186 КК «із застосуванням насильства» охоплюється поняттям застосування фізичного насильства, а корисливий мотив є необхідною умовою кваліфікації дій особи за ст.186 КК. Крім того, потерпілий перебував в автомобілі під керуванням ОСОБА_10 , а не ОСОБА_8 . Більш того, свідок ОСОБА_10 зазначив, що задні двері автомобіля не блокуються, тобто потерпілий не був позбавлений можливості в будь-який час покинути його, проте потерпілий не виявив такого бажання, не озвучував його і нікому не телефонував з цього приводу. Відтак подія злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК, взагалі відсутня.

Крім того, захисник, з посиланням на ч.3 ст.404 КПК, просила викликати в судове засідання апеляційного суду свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , про що надала відповідне клопотання.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.186 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілого ОСОБА_9 , який суду пояснив, що 15.06.2020 року він їхав на таксі з роботи з м.Мелітополя до смт.Мирне. Ще по дорозі до смт.Мирне таксі, на якому їхав ОСОБА_8 , «підрізало» таксі, на якому їхав він, ОСОБА_8 сказав, що треба поговорити у смт.Мирне. Коли він прибув до смт.Мирне та виходив з таксі біля клубу в центрі селища, ОСОБА_8 також вийшов з іншого авто. ОСОБА_8 почав йому погрожувати та змусив сісти до таксі, на якому ОСОБА_8 приїхав. ОСОБА_8 заштовхнув його у автомобіль, а водій таксі заблокував двері. ОСОБА_8 вимагав у нього гроші, казав, що він йому винен за те, що йому колись хтось погрожував, а ОСОБА_8 його врятував. Він в таксі знаходився на задньому сидінні, ОСОБА_8 сів на переднє пасажирське сидіння та сказав водію їхати на Кам`яну могилу. Це був груповий напад за допомогою таксиста. Вони поїхали на Кам`яну могилу та там вимагали гроші. ОСОБА_8 наносив йому удари в ноги та ділянку паху ножицями та кулаками в обличчя. Він забрав мобільний телефон та шляхом погроз вбивством та побиття він отримав грошові кошти у сумі приблизно 400-500 грн. та змусив перевести на картку таксиста 1700 грн. Після того, як приблизно 2-2,5 години ОСОБА_8 утримував його на Кам`яній могилі, вони разом з таксистом відвезли його додому в смт.Мирне. Після нападу він зателефонував до поліції. Також повідомив, що вперше чує прізвище ОСОБА_12 . Пояснив, що звертався до водія таксі з проханням зупинитися, але той не реагував на це.

Також суд обґрунтовано послався на і на покази допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що ОСОБА_8 є його клієнтом по роботі, оскільки часто користується послугами таксі. Десь 14-15 червня 2020 року йому зателефонував ОСОБА_8 та попросив забрали з смт.Мирне, щоб відвести до м.Мелітополя і в зворотному напрямку. Він завіз ОСОБА_8 на вказану адресу, потім зупинився біля магазину «Аляска». Туди під`їхав потерпілий ОСОБА_9 на таксі. ОСОБА_8 сказав йому, що ОСОБА_9 винен йому грошей за допомогу та попросив прослідкувати за його машиною. За містом вони зупинилися та ОСОБА_8 спілкувався з ОСОБА_9 . Потім вони поїхали до смт.Мирне і зупинилися біля клубу. Спочатку ОСОБА_8 спілкувався з ОСОБА_9 , а потім ОСОБА_8 відкрив задні двері та штовхнув потерпілого в машину. ОСОБА_8 попросив його виїхати з селища на Кам`яну могилу. В машині відбулася розмова про гроші. Потерпілий був наляканий, він не знав, за що винен гроші у сумі 5000 грн. ОСОБА_8 продовжував вимагати гроші, вдарив в автомобілі, після чого ОСОБА_9 сказав, що гроші вдома. Потім потерпілий дістав гроші з кишені, а ОСОБА_8 їх вихопив та кинув на панель авто. Коли вони зупинилися, ОСОБА_8 вийшов з авто та почав бити потерпілого кулаком в пах та два рази вдарив долонею по обличчю. Після цього вони знову сіли в автомобіль та ОСОБА_8 запитав в нього номер банківської картки. ОСОБА_9 перевів 1800 грн. на його картку, після чого його висадили в смт.Мирне. Вони разом з ОСОБА_8 повернулися до м.Мелітополя, де їх зупинила поліція. Крім того, свідок повідомив суду, що на досудовому розслідуванні його показання були дещо іншими, оскільки ОСОБА_8 здійснював на нього тиск.

Дослідивши і перевіривши показання потерпілого і свідків, районний суд умотивовано визнав, що вони отримані в порядку, визначеному законом, згідно зі ст.84 КПК ці покази є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку. Покази потерпілого, свідків є послідовними, конкретними, не містять суперечностей та узгоджуються з сукупністю інших доказів, які судом покладено у вирок.

Крім того, рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних в ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема: протоколом слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 від 31.07.2020 року, відповідно до якого потерпілий на місці розказав про обставини вчинених щодо нього ОСОБА_8 кримінальних правопорушень; протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 31.07.2020 року, за змістом якого свідок показав і розказав на місці про відомі йому у даній справі обставини; висновком експерта №207-М від 19.06.2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 було виявлене тілесне ушкодження ділянка травматичного набряку м`яких тканин носу. Зазначене тілесне ушкодження кваліфікується як легке, воно утворилося від дії тупого предмету або при ударі о такий предмет, можливо 16.06.2020 року від удару рукою, за викладених вище обставин; протоколом огляду предмету від 17.06.2020 року; протоколом огляду місця події від 16.06.2020 року та фото таблицею до нього.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. У вироку суду в повній відповідності з вимогами ч.3 ст.374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , які суд дослідив й оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів та не довіряти показам потерпілого, адже він, на відміну від обвинуваченого, був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Підстав для обмови потерпілим обвинуваченого колегією суддів не встановлено. Не зазначено таких підстав і в апеляційній скарзі захисника.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий добровільно передав гроші обвинуваченому в рахунок нібито сплати боргу, а так само добровільно перевів гроші на картку свідка ОСОБА_10 , колегія суддів ставиться критично. Адже з показів потерпілого було достеменно встановлено, що віддати обвинуваченому гроші, а також перевести грошові кошти в сумі 1800 грн. за допомогою мобільного додатку на картку таксиста він був змушений через погрози та побиття його обвинуваченим. При цьому потерпілий категорично заперечив факт визнання ним свого боргу як перед обвинуваченим, так і перед іншими особами. Про відсутність будь-яких цивільних правовідносин між потерпілим і обвинуваченим, а також про відсутність наміру у ОСОБА_9 передавати якісь кошти ОСОБА_8 свідчать показання потерпілого і свідків про протиправне поза волею потерпілого поміщення його до автомобілю ОСОБА_10 ; вивезення потерпілого до безлюдного місця в темний час доби в місцину із символічною назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », нанесення обвинуваченим потерпілому тілесного ушкодження.

Судова колегія критично ставиться до пояснення обвинуваченого про те, що він наніс удар ОСОБА_9 з метою самооборони. Суд при цьому виходить з того, що за наявності дружніх і договірних відносин між обвинуваченим і потерпілим жодного нападу з боку останнього бути не могло. Відтак мету застосування такого насильства апеляційний суд також, які суд першої інстанції, розцінює виключно, як спосіб протиправного заволодіння майном.

Обвинувачений не заперечував факту нанесення удару потерпілому і заволодіння ОСОБА_8 400 грн готівкою, що належала ОСОБА_9 , а також переведення останнім на банківський рахунок свідка ОСОБА_10 1800 грн. Під час апеляційного розгляду обвинувачений заявив, що 400 грн він віддав таксисту за послуги таксі, а 1800 грн планував отримати від останнього через деякий час після їх зняття ОСОБА_10 в банкоматі. Потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що був вимушений витягти і передати гроші в сумі 400 грн ОСОБА_8 і перевести на його вимогу 1800 грн на рахунок ОСОБА_10 за вимогою обвинуваченого, оскільки боявся подальшого застосування обвинуваченим насильства по відношенню до себе.

Таким чином, внаслідок протиправних дій обвинуваченого останній протиправно відкрито заволодів майном потерпілого.

Судова колегія критично ставиться до заперечень захисника про те, що ОСОБА_8 фактично не заволодів 1800 грн потерпілого. При цьому суд виходить з того, що по-перше протиправне відкрите заволодіння частиною майна у виді 400 грн вже складають закінчений передбачений ст.186 КК склад злочину, а по-друге, решту 1800 грн обвинувачений обґрунтовано планував отримати від ОСОБА_10 через деякий час після їх зняття останнім в банкоматі, заволодівши рештою предмету злочину в такий спосіб.

Судова колегія не приймає як переконливі заперечення захисника про те, що потерпілий перебував у автомобілі добровільно, свідченням чого була можливість останнім залишити його і піти геть. При цьому апеляційний суд виходить з того, що спільні погодженні дії обвинуваченого і свідка ОСОБА_10 могли об`єктивно викликати у потерпілого уяву про їх змову у вчиненні пограбування. Їх чисельна перевага, перебування в безлюдному місці в темний час доби і можливість уникнути насильства за рахунок передачі наявних й нього 400 грн готівки і перерахування на рахунок ОСОБА_10 1800 грн безготівкових коштів зумовили рішення ОСОБА_9 залишитись на місці. Крім того, під час судового розгляду свідок ОСОБА_10 не заперечував того факту, що ним «випадково» шляхом нескладної маніпуляції могли бути заблоковані обидві задні двері автомобіля і ОСОБА_9 не міг самостійно полишити його автомобіль.

Щодо доводів скарги захисника про невідповідність показань свідків, викладених у вироку, тим показанням, які були надані свідками в судовому засіданні, то суд апеляційної інстанції зауважує, що викладені у вироку показання свідків суттєво не відрізняються від показань, які надані цими свідками в ході судового розгляду. З показань свідків суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального закону обґрунтовано навів лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини.

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги захисника про відсутність події кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК. Адже фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що обвинувачений змусив сісти потерпілого у таксі, заштовхнувши його в автомобіль проти його волі. При цьому за показами потерпілого двері автомобіля були заблоковані. Судова колегія повторно наголошує на показах свідка ОСОБА_10 , який не виключав тієї обставини, що він міг випадково зачепити «замок від дітей» і двері автомобіля заблокувалися. В подальшому обвинувачений утримував потерпілого протягом тривалого часу на Кам`яній могилі також проти його волі, завдаючи при цьому фізичних страждань, потерпілий був позбавлений можливості вільно пересуватися, що повністю охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК.

Яким саме чином обвинувачений покинув місце вчинення кримінальних правопорушень чи то сам, чи разом із потерпілим і свідком жодним чином не впливає на доведеність йоги винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Та обставина, що за висновком судової медичної експертизи №207-м у потерпілого було виявлено лише одне тілесне ушкодження, а саме ділянка травматичного набряку м`яких тканин носу, не спростовує факт вчинення обвинуваченим кримінально караних діянь по відношенню до потерпілого.

Твердження захисника про те, що суд не надав жодної оцінки доводам сторони захисту, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, відповідно до якої суд надав належну оцінку доводам обвинуваченого, наведеним ним на свій захист, а також доводам захисника, поставившись критично до таких заперечень сторони захисту, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи зазначене, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які б були підставами для сумніву в законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 і кваліфікації його дій.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду також не встановлено.

Крім того, захисник звернулася до апеляційного суду із клопотанням про повторний допит під час апеляційного розгляду свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Втім, частиною 3 ст.404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте клопотання захисника не містить у собі передбачених законом підстав для повторного допиту свідків. Обставини, на які послалася захисник як на підставу для повторного допиту свідків, з огляду на приписи процесуального закону не породжують обов`язку апеляційного суду повторно допитувати цих осіб, які були допитані судом першої інстанції. З огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання захисника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4