Справа №574/1069/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/671/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
Іменем України

15 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 574/1069/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 17.02.2021 щодо відмови у задоволенні його клопотання про визнання покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує вимогам закону

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та задовольнити його клопотання в повному обсязі, оскільки вважає, що застосування в Україні такого виду покарання як довічне позбавлення волі суперечить нормам рішенням ЄСПЛ, а тому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст. 28 Конституції України та рішенню ЄСПЛ.

16.11.2020 до Буринського районного суду Сумської області від засудженого ОСОБА_6 надійшло клопотання про визнання призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 17.02.2021 у задоволенні клопотання відмовлено, оскільки клопотання засудженого не ґрунтувалось на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг, а згідно ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Розглянувши клопотання ОСОБА_6 про визнання призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та ст. 28 Конституції України, і відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що зазначене вище звернення засудженого не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Зокрема, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004, за яким визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК і яким йому з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22.03.2005 вказаний вирок апеляційного суду залишений без змін, а апеляції ОСОБА_6 та інших учасників кримінального провадження залишені без задоволення.

Відповідно ст. 152 КВК, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом, а згідно ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08.07.2020 ВП ВС, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

У справі «Пєтухов проти України № 2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені ЄСПЛ порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду будь-якої інстанції усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим особам, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства України та судову практику ЄСПЛ, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питання щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 такого виду покарання як довічне позбавлення волі приписами Конституції України та нормами Конвенції у колегії суддів відсутні, що також правильно було зазначено судом першої інстанції у своєму рішенні.

Разом з тим, слід зазначити, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в ЄСПЛ обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК, де в ч. 1 передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції та судовій практиці ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 17.02.2021 відносно засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4