ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/259/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/3965/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки), яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 05.04.2021 року о 13 годині 21 хвилині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, перебуваючи в приміщенні магазину «Єва-120», що розташований за адресою: м.Запоріжжя, пр.Моторобудівників, 20 шляхом вільного доступу зі стелажу декоративної косметики викрала майно, що належить ТОВ «РУШ», вартістю 295,20 грн. без врахування ПДВ. Після цього, ОСОБА_7 , переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, поклала вказане вище майно до правої кишені куртки, пройшовши касову зону, свідомо не оплатила за товар та покинула приміщення магазину, чим спричинила ТОВ «РУШ» матеріальну шкоду на суму 295,20 грн. (без урахування ПДВ).

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка). Їй призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачена просила вирок змінити та призначити їй покарання у виді штрафу. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є особою з інвалідністю 3 групи, їй протипоказано фізичні та емоційні навантаження, на даний час вона проходить курс реабілітації та підготовчі дії щодо визначення їй 2 групи інвалідності, а тому за станом здоров`я вона не має можливості відбувати покарання у виді громадських робіт. Крім того, викрадене нею майно не представляє значної матеріальної цінності та завданий збиток відшкодовано потерпілій стороні.

Обвинувачена, захисник та представник потерпілої особи повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, втім в судове засідання апеляційного суду не з`явились, відповідних заяв чи клопотань не подавали. Тому з огляду на положення ст.405 КПК колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду апеляційної скарги обвинуваченої по суті.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити вирок без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна учасниками судового розгляду не оспорюються, тому апеляційним судом з урахуванням положень ст.404 КПК не перевірялись.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_7 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Згідно з ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції правильно визначив вид покарання, врахувавши дані про особу обвинуваченої, характер скоєного нею кримінального проступку, розмір шкоди, завданий вчиненням кримінального проступку, яка відшкодована шляхом повернення викраденого.

Тому колегія суддів, враховуючи обставини вчинення обвинуваченою кримінального проступку, особу ОСОБА_7 , яка є особою з інвалідністю 3 групи, щиро розкаялась у скоєному, раніше не судима, вважає за можливе призначити останній мінімальний строк визначеного судом покарання, що передбачено санкцією інкримінованої їй статті.

З огляду на повне, беззаперечне визнання обвинуваченою своєї вини, кількість та вартість викраденого майна, його значення для потерпілої особи та добровільне його повернення, відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої та відсутність будь-яких негативних наслідків в результаті вчиненого кримінального проступку, судова колегія вважає за можливе призначити обвинуваченій менш суворий розмір покарання у виді громадських робіт, що передбачений санкцією ч.1 ст.185 КК, яке на переконання колегії суддів буде достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних проступків.

Посилання обвинуваченої на те, що вона позбавлена можливості належним чином виконувати призначене їй покарання є непереконливими, адже з наданої довідки вбачається, що ОСОБА_7 хоч і має певні обмеження при визначенні умов та характеру праці, втім може виконувати легкі види фізичної праці.

Щодо позиції обвинуваченої з приводу можливості призначити їй покарання у виді штрафу, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст.53 КК призначаючи покарання у виді штрафу, суд повинен враховувати майновий стан винного.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачена ОСОБА_7 не має постійного офіційного місця роботи. Будь-яких доказів можливості сплати штрафу у передбаченому санкцією статті розмірі від 17 000 грн. до 51 000 грн. обвинуваченою не надано.

Отже, з огляду на зазначене колегія суддів вважає неможливим призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки) щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді 80 (вісімдесяти) годин громадських робіт.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 10.01.2022 Справа № 336/3965/21