Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/2303/21
Номер провадження: 1-кп/511/72/22
24.01.2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю:
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору по кримінальному провадженню №0000784 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.04.2021 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Єлизаветівка Роздільнянського району Одеської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою у 2011р. закінчив училище № 2 м. Одеси за спеціальністю матрос-моторист, не одруженого, працюючого не офіційно, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153 КК України,
ВСТАНОВИВ:
В провадження Роздільнянського районного суду Одеської області з Одеської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 висловлено думку про неможливість призначення обвинувального акту до розгляду та заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам закону.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що в обвинувальному акті наведена недопустима натуралізація опису злочину; під час проведення досудового розслідування була порушена територіальна підслідність що є наслідком відсутності повноважень у прокурора та слідчого на складання та затвердження обвинувального акту; порушення права на захист обвинуваченого, який полягає у невиконанні відносно останнього ст.290 КПК України; порушення принципу невинуватості; обвинувальний акт не скріплений печаткою тобто не належно затверджений; та останній не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Оскільки законний представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_6 в судовому засіданні участь не приймала, суд відклав розгляд вказаного клопотання на 24.01.2022р., забезпечивши належне надіслання законному представнику копії клопотання захисника та для належного сповіщення, що підтверджується отриманням листа на електронну адресу. Але законний представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась та ніяких клопотань не подавала, тому, з урахуванням раніше поданої заяви про необхідність проведення підготовчого засідання без її участі, суд, заслухавши думку всіх учасників, які не заперечували проти вказаного, вважав за можливе розглянути вказане питання без її участі.

Прокурор просив в задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акту відмовити та вважав, що обвинувальний акт відповідає вимогам чинного законодавства та при його складанні та затвердженні порушень вимог законодавства не допущено, про що надав письмові заперечення, у зв`язку з чим просив призначити розгляд вказаного кримінального провадження по суті в судове засідання.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника, заперечуючи можливість призначення вказаного обвинувального акту до розгляду та просив обвинувальний акт повернути прокурору.

Вивчивши та дослідивши наданий обвинувальний акт, заслухавши думку всіх учасників провадження, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та КК України, з огляду на наступне.

Згідно з ч.4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.2 ст.291КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витратна залучення на експерта (уразі проведення експертизи підчас досудового розслідування);

8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу;

9) дату та місце його складення та затвердження.

Згідно ч.4 ст.291 КПК України, надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Крім того, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України , тобто містити, зокрема, формулювання обвинувачення, яке згідно з п. 13 ст. 3 КПК України є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79).

Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Відсутність конкретного викладення формулювання обвинувачення в обвинувальному акті може істотно вплинути на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та порушення права на захист обвинуваченого. В подальшому це позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Згідно п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» судам необхідно вимагати від органів досудового слідства правильного викладення обставин вчиненого злочину проти статевої
свободи або статевої недоторканності особи у постанові про
притягнення особи як обвинуваченого та в обвинувальному висновку,
а також неухильно додержуватись вимог статті 334 КПК (1003-05)
при формулюванні у вироку обвинувачення, визнаного судом
доведеним. У цих документах, зокрема, має бути зазначено, за якою
кваліфікуючою ознакою відповідно до диспозиції статей, що
передбачають відповідальність за такі злочини, особу притягнуто до
кримінальної відповідальності та засуджено судом. У випадку недопустимої натуралізації опису в
обвинувальному висновку обставин вчиненого злочину проти статевої
свободи та статевої недоторканості особи, що унеможливлює його
публічне оголошення, судам необхідно повертати справу прокурору
для складання нового обвинувального висновку. Вирок, в якому
допущена така натуралізація, підлягає скасуванню як такий, що
принижує гідність потерпілої особи.
Всупереч вказаним вимогам закону, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 за ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 КК України містить недопустиму натуралізацію та деталізацію інкримінованих злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості неповнолітніх осіб, а також принижує гідність неповнолітніх потерпілих (а саме: вагінально проникаючи в тіло останньої, викликаючи тим самим власне статеве збудження та у послідуючому отримуючи при цьому статеве задоволення; намагався проникнути до анального отвору, шляхом піднесення статевого органу до роту схиляв її до орального статевого акту тощо), що унеможливлює його публічне оголошення.
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Відповідно до висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016, аналіз ст. 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У разі недотримання прокурором, на якого покладено обов`язок висувати обвинувачення, зазначених вище вимог закону, суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Крім того, відповідно роз`ясненням, які містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Таке викладення фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, кваліфікація вчиненого і формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є неконкретними та суперечливими між собою та не дозволяють суду визначити межі судового розгляду щодо обвинувачених.

Крім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_4 інкримінується вчинення вказаних злочинів в період часу з 2018 року по 05.04.2021р., та його дії кваліфіковані за ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 КК України.
Натомість, в обвинувальному акті не зазначено в редакції якого Закону викладена правова кваліфікація вказаних кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України в певній редакції, оскільки в редакції статей 152 та 153 КК України відбувалися неодноразові та чисельні зміни, а саме: в редакції Закону України від 01.06.2010р. № 2295-VI; в редакції Закону України від 06.12.2017 року № 2227-VШ (який діє лише з 11.01.2019 року), а також в редакції Законів від 22.11.2018 р. № 2617- VШ; від 03.12.2019р. № 321- ІХ; від 19.12.2019р. № 409-ІХ та від 17.06.2020р. № 720-ІХ.

Тому, враховуючи що досудовим розслідуванням не встановлено чіткий проміжок часу вчинення злочинних дій, а їх вчинення інкримінується в певний період, а саме: з 2018 року по 05.04.2021р., за який вищевказані статті КК України шість разів набували змін, не встановлення точного часу вчинення злочинів та не зазначення в редакції якого Закону викладена правова кваліфікація, вказане перешкоджає суду самостійно визначитися в редакції якого Закону кваліфіковані дії ОСОБА_4 та не дає можливості призначити вказаний обвинувальний акт до розгляду.
Суд вважає, що також слушними є доводи захисту в частині наявності протиріч в обвинувальному акті, а саме зазначено, що «кримінальними правопорушеннями завдано майнову шкоди не завдано» (а.с.10обвинувального акту); також є посилання на проведення експертиз, але зазначено, що судові витрати на залучення експертів відсутні, що також є неприпустимо.
Разом з цим, суд не погоджується з доводами захисту та до уваги їх не приймає, оскільки як вбачається з обвинувального акту останній належним чином підписаний як слідчим так і прокурором, затверджений прокурором та на ньому є печатка.

Також, суд вважає, що всі інші доводи захисту в частині: порушення територіальної підслідності та відсутність повноважень у прокурора та слідчого на складання та затвердження обвинувального акту; порушення права на захист обвинуваченого, який полягає у невиконанні відносно останнього ст.290 КПК України; порушення принципу невинуватості можуть бути предметом тільки судового розгляду, та суд під час проведення підготовчого судового розгляду позбавлений права давати оцінку вказаним доводам, тому вищевказані доводи не можуть бути підставою для повернення вказаного обвинувального акту.

Таким чином, право на складання та затвердження обвинувального акту є виключним повноваженням слідчого чи прокурора у кримінальному провадженні, однак ця обставина не звільняє слідчого чи прокурора від обов`язку дотримуватися вимог кримінального та кримінально-процесуального законодавства при його складанні та затвердженні.

Суд приходить до висновку про те, що слідчим та прокурором не виконані в повному обсязі вимоги ст.291 КПК України, тому складання слідчим та затвердження прокурором відповідного обвинувального акту не засновано на вимогах закону, що грубо порушує право обвинуваченого на захист. Відтак направлений до суду обвинувальний акт не є належним та допустимим процесуальним документом, який складений відповідно до вимог кримінального процесуального закону. І це є підставою повернення обвинувального акту прокурору, а не призначення його до розгляду по суті з подальшим можливим усуненням вказаних недоліків прокурором шляхом зміни обвинувального акту, що є, зокрема, правом, а не обов`язком, прокурора.

Вказані порушення кримінального та кримінального процесуального закону є суттєвими та такими, що унеможливлюють ухвалення судом законного та обґрунтованого судового рішення в даному кримінальному провадженні.

За таких обставин клопотання захисту підлягає до задоволення, а обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст.314-316, 369-372 КПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000784 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.04.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153 КК України повернути прокурору Одеської обласної прокуратури як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Копії ухвали вручити (надіслати) учасникам кримінального провадження.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Роздільнянський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її постановлення.
Повний текст ухвали виготовлений 24.01.2022р.

Суддя: ОСОБА_1