ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-10/2005Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/283/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - в порядку виконання
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 р. про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни невідбутої частини покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 р., яким його засуджено за ч.1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України ( в редакції 1960 р.), більш м`яким.

Мотивуючи прийняте рішення, суд вказав, що на даний час до прийняття відповідного Закону відсутні передбачені законодавством України підстави для звільнення засудженого до довічного позбавлення волі від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 вважає ухвалене судом першої інстанції рішення необґрунтованим та незаконним.

На думку апелянта, при вирішенні його клопотання суд безпідставно відмовив у застосуванні норм міжнародного права з огляду на норми національного права.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та Конституцію України, вважає, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Просить скасувати ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 р. та ухвалити нову, якою його вимоги задовільнити повністю, а саме звільнити його достроково або замінити покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 р., більш м`яким.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослдивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваної апелянтом ухвали, суд першої інстанції належним чином дотримав дані вимоги.

Так, ОСОБА_9 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, яке йому призначено вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 р. за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 115, п.13 ч.2 ст. 115 КК України ( в редакції 1960 р.).

Ухвалою Верховного Суду України від 27.04.2006 року вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 року відносно ОСОБА_9 залишено без змін.

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 02.02.2018 року зараховано засудженому ОСОБА_9 згідно вироку Апеляційного суду Тернопільської області від 25 січня 2006 року строк його попереднього ув`язнення в період з 2 вересня 2005 року по 27 квітня 2006 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 09 червня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке відмовлено.

У відповідності до ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш Яким.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. ст. 81, 82 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Для застосування положень ст.ст. 81, 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто, положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Щодо доводів апелянта стосовно заміни призначеного ОСОБА_9 покарання більш м`яким слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням, застосування якого передбачено нормами Кримінального кодексу України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Оскільки ні Кримінальний кодексом України, ні Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено порядку та процедури розгляду судом заяви засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду.

Тому, виходячи з приписів кримінального процесуального закону, якими регламентовано порядок вирішення судом питань, пов`язаних з виконанням вироку, апеляційний суд констатує, що на даний час відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк і лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, вирішення таких питань можливо судом в порядку діючих статей 537,539 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином обґрунтував мотиви відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 , навівши, як приклад, рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13), у якому ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Таким чином, з урахуванням практики ЄСПЛ, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення прав осіб, засуджених до довічного позбавлення, волі перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Разом з цим, на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для застосування умовно-дострокового звільнення від покарання засудженим до довічного позбавлення волі, оскільки правового механізму перегляду судом покарання у виді довічного ув`язнення та прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не існує.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке.

Таким чином, під час розгляду місцевим судом клопотання засудженого не було допущено істотних порушень кримінального процесуального закону, через що апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, КПК України, колегія судів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення. Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміну покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 року, на більш м`яке, залишити без змін.

Головуючий

Судді