Справа №759/6946/20 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1771/2021 Суддя в ІІ-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0001356 від 07.08.2020 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Кропивники, Долинського р-ну, Івано-Франківської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого неофіційно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України визнається таким, що немає судимості, засуджено:

- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;

на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначено ОСОБА_12 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с. Гриценки, Красилівського р-ну, Хмельницької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого неофіційно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України визнається таким, що немає судимості, засуджено:

- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначити ОСОБА_11 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

вирішене питання про речові докази.

Відповідно до вироку, 07 березня 2020 року приблизно о 19 годині 30 хвилин ОСОБА_11 , знаходячись разом з ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння біля ресторану «Лісова корчма», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Палладіна, 46-в, помітив ОСОБА_13 , з яким мав раніше конфлікт і якого вирішив у зв`язку з цим провчити. З цією метою на ґрунті особистих неприязних стосунків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , який до нього приєднався, із застосуванням фізичної сили нанесли потерпілому ОСОБА_13 декілька ударів руками та ногами по голові та тулубу, чим спричинили останньому легкі тілесні ушкодження.
У подальшому, скориставшись відсутністю опору з боку потерпілого ОСОБА_13 , діючи групою осіб з раптово виниклих корисливих мотивів, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відкрито викрали особисті речі належні потерпілому ОСОБА_13 а саме: рюкзак чорного кольору з написом «ROZETKA»; металеву сокиру, яка знаходилась у рюкзаку в мішку з тканини; павербанк; USB-провід; блок зарядного пристрою; мобільний телефон «IPhone 4» білого кольору в чохлі; мобільний телефоном «Ergo» чорно-червоного кольору; шкіряний гаманець, в якому знаходилася 1 грн.; паспорт громадянина України; шкіряну поясну сумку; годинник марки «DIZEL»; грошові кошти в сумі 250 грн.; чоловічий пасок.

В апеляційний скарзі прокурор указав на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених. Указав, що місцевим судом з незрозумілих підстав не було взято до уваги докази сторони обвинувачення на підтвердження використання обвинуваченими ножа в ході здійснення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_13 . Зокрема, апелянт зазначив, що як вбачається з наданих пояснень потерпілим ОСОБА_13 , як під час досудового розслідування так і безпосередньо під час судового розгляду слідує, що обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в ході нападу на нього було застосовано ніж. Дані пояснення потерпілого, на переконання апелянта, підтверджуються як висновком судово-медичного експерта, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_13 було виявлено поверхневу лінійну рану з рівними краями на долонній поверхні лівої кисті, яка утворена гострим предметом, а також протоколом огляду місця події від 07.03.2020, де серед речей потерпілого було виявлено ніж, який йому не належить. Також наявність різаної рани на руці ОСОБА_13 підтвердила і свідок ОСОБА_13 , яка його в подальшому лікувала під отриманих поранень. Крім того, на думку апелянта, неповідомлення потерпілим при подачі заяви про кримінальне правопорушення про наявність ножа у одного з нападників було викликано лише тим, що останній перебував у шоковому стані, а спричинені тілесні ушкодження суттєво впливали на його здатність в деталях розповісти працівникам поліції про всі обставини нападу. Поряд з цим, апелянт вважав, що місцевий суд дійшов також помилкового висновку в частині того, що метою насильницьких дій щодо потерпілого ОСОБА_13 було бажання спричинити тілесні ушкодження через раптово виниклі неприязні стосунки. Указав, що наявність того факту, що потерпілий ОСОБА_13 та обвинувачений ОСОБА_11 були раніше наглядно знайомі, не доводить наявність неприязних відносин між ними. Тим більше, що потерпілий ОСОБА_13 під час допиту в судовому засіданні заперечував наявність між ними взагалі будь-яких відносин, зазначивши при тому, що він з обвинуваченим ОСОБА_11 був лише наглядно знайомий. Відтак, на переконання апелянта, показання обвинувачених щодо наявності неприязних відносин між ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_13 є лише способом захисту від пред`явленого обвинувачення. За наведених обставин, вважав безпідставною перекваліфікацію місцевим судом дій обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 187 КК України на ч.1 ст.186 та ч. 2 ст. 125 КК України. Просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та їм призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна кожному.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 зазначив про безпідставність доводів сторони обвинувачення, зазначених в апеляційній скарзі щодо наявності в діях обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Вважав, що місцевим судом під час розгляду даного кримінального провадження було з належною повнотою оцінено всі зібрані докази на надано їм належну правову оцінку. Відтак, просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок без змін.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який доводи апеляційної скарги прокурора підтримав, та просив її задовольнити;

захисників та обвинувачених, які доводи апеляційної скарги прокурора вважали необґрунтованими, просили залишити її без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги. Колегією суддів вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року перевіряється лише в межах апеляційної скарги, зокрема щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку в частині перекваліфікації дій обвинувачених із ч. 2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 186 та ч. 2 ст. 125 КК України та процесуальних наслідків, які потягнула ця перекваліфікація.

Доводи апеляційної скарги про незаконність вироку у зв`язку із проведеною перекваліфікацією дій обвинувачених із ч. 2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 186 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України колегія суддів вважає не обґрунтованими із наступних міркувань.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України в об`ємі обвинувачення поставленого у вину ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проявляється у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням чи погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є корисливий мотив та мета звернення на свою чи інших осіб користь чужого для них майна. Між тим, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність у обвинувачених корисливого мотиву та мети заволодіння чужим майном на початковому етапі вчинення протиправних дій щодо потерпілого ОСОБА_13 . Відсутність зазначених вище мотиву та мети спростовує доводи обвинувачення про вчинення обвинуваченими нападу на потерпілого із метою заволодіння його майном. Так, обвинувачений ОСОБА_11 у ході судового розгляду показав, що потерпілий ОСОБА_13 напередодні протиправно заволодів його коштами, у зв`язку із чим при зустрічі 07.03.2020 року він висунув йому відповідні вимоги, що спочатку переросло у сварку, а потім він, вирішивши помститись ОСОБА_13 здійснив його побиття. Обставини конфлікту ОСОБА_11 із ОСОБА_13 що призвело до побиття останнього підтвердили: обвинувачений ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_14 . Ця обставина непрямо вбачається із показань свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких ОСОБА_11 після його затримання поліцейськими указував на те, що потерпіли й раніше викрав у нього гроші. Проаналізувавши указані докази суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про спростування того, що ОСОБА_11 та ОСОБА_13 не були знайомі між собою, а також підтвердження того, що на момент застосування насильства щодо потерпілого ОСОБА_13 у обвинувачених був відсутній корисливий мотив та мета протиправного заволодіння майном потерпілого, причиною застосування такого насильства було бажання обвинуваченого ОСОБА_11 та приєднавшогося до нього обвинуваченого ОСОБА_13 помститись потерпілому за його поведінку напередодні, що указує на наявність у діях обох обвинувачених мотиву особистих неприязних відносин.

Судом першої інстанції обґрунтовано виключено із обвинувачення застосування у ході побиття потерпілого ножа. Так, матеріали кримінального провадження не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів, які би давали підстави для ствердження про доведеність цієї обставини. Колегія суддів зважає на те, що висунувши обвинувачення про застосування обвинуваченими ножа при вчиненні побиття потерпілого, яким за версією сторони обвинувачення потерпілому були завдані тілесні ушкодження у вигляді поверхневої різаної рани на долонній поверхні лівої кисті, ні у ході досудового розслідування, ні у ході судового розгляду не було встановлено ножа, яким ніби то було завдано це тілесне ушкодження. Так, під час огляду місця події, у ході якого виявлений належний потерпілому рюкзак, у середині цього рюкзака дійсно був виявлений ніж. Як суд першої інстанції, так і колегія суддів звертає увагу на те, що даний ніж був виявлений саме у рюкзаку потерпілого серед його речей, які були складені у рюкзаку охайно. Окрім того колегія суддів звертає увагу на те, що до матеріалів кримінального провадження був приєднаний та наданий суду на огляд інший ніж, який за зовнішнім виглядом значно відрізняється від того, який був виявлений у рюкзаку потерпілого. Даних про походження ножа, який був наданий суду першої інстанції, а також процесуальних рішень, якими цей ніж був приєднаний до матеріалів кримінального провадження суду першої інстанції надано не було. Колегія суддів враховує і те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів виявлення на обох ножах будь-яких слідів, у тому числі і біологічного походження та не містять доказів, які би указували на те, що виявлене у потерпілого тілесне ушкодження у вигляді різаної рани могло бути заподіяне одним із указаних ножів.
Колегія суддів також звертає увагу на непослідовність як показань, так і дій потерпілого в частині, що стосується застосування ножа та отримання ним тілесного ушкодження у виді різаної рани на долонній поверхні лівої кисті. Так, у ході першочергових пояснень та написанні заяви про злочин потерпілим не згадувалось про застосування ножа, хоча ця обставина є істотною і такою, яка виділяється від інших видів застосованого щодо потерпілого насильства. У первинній медичній документації відсутні будь-які дані щодо наявності у потерпілого зазначеної вище різаної рани, про її наявність потерпілий повідомив вперше експерту, при проведенні судово-медичної експертизи.

Сукупність указаних обставин ставлять під сумнів як факт застосування обвинуваченими ножа у ході побиття потерпілого, так і факт отримання потерпілим тілесного ушкодження у вигляді поверхневої різаної рани на долонній поверхні лівої кисті. Відповідно до положень ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України ці сумніви тлумачаться на користь обвинувачених, що указує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про не доведеність зазначених вище обставин.

Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_13 , колегія суддів звертає увагу на непослідовність та суперечливість цих показань, які у значній мірі спростовуються об`єктивними доказами, зібраним у даному кримінальному провадженні. Як зазначено вище, потерпілий на початкових етапах кримінального провадження не посилався на застосування ножа та отримання ним тілесного ушкодження у виді різаної рани руки. Наявність цієї рани не була підтверджена і початковою медичною документацією на потерпілого. В подальшому, потерпілий почав стверджувати про застосування обвинуваченими ножа у тому числі і послався на факт відрізання цим ножем лямок рюкзака. Між тим, у ході судового розгляду судом було встановлено те, що лямки рюкзака мають цілісний вигляд, що указує на неправдивість показань потерпілого. У ході досудового розслідування потерпілий видав розписку про повернення йому усіх викрадених речей. В той же час у суді першої інстанції потерпілий показав, що шапка, мобільний телефон «Iphone 5S Silver», кошти в сумі 250 грн. та мідна каблучка йому повернуті не були. Зазначена непослідовність та суперечливість показань потерпілого викликає у колегії суддів сумніви у їх правдивості, у зв`язку із чим колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про відхилення показань потерпілого в частині відсутності конфлікту із обвинуваченим ОСОБА_11 у період часу, який передував вчиненню злочинів щодо потерпілого та мотивів застосування щодо нього насильства із сторони обвинувачених, застосування у ході вчинення злочину ножа та отримання тілесного ушкодження у виді поверхневої різаної рани на долонній поверхні лівої кисті, а також в частині викрадення шапки з логотипом «Nike», шарфу, мобільного телефону «Iphone 5S Silver» та мідної каблучки, тобто у частині, які оспорюються прокурором.

Оскільки обвинувачені діючи спільно, кожен із індивідуально визначеним умислом відкрито заволоділи майном потерпілого, їх дії вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст. 186 КК України. Факт відкритого заволодіння майном прокурором не оспорюється. Судом першої інстанції обґрунтовано визнана відсутність попередньої змови на викрадення цього майна, оскільки доказів такої змови у ході кримінального провадження здобуто не було, а злочин, передбачений ч.1 ст. 186 КК України був розпочатий безпосередньо після закінчення побиття потерпілого, яке, як зазначено вище, було вчинене із мотивів особистих неприязних стосунків із потерпілим.

Наведене указує на обґрунтованість перекваліфікації дій обвинувачених із ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 125 та ч.1 ст. 186 КК України. Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції у вироку були детально проаналізовані усі докази з точки зору їх належності та допустимості, а також сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку. Усі висновки суду є у повній мірі мотивованими та обґрунтованими, а вирок в цілому відповідає засадам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційна скарга прокурора не містить доводів, які би указували на незаконність ухваленого судом першої інстанції вироку.

Так, судом у вироку наведені належні мотиви із яких він відкинув докази обвинувачення в частині застосування в ході вчинення злочину ножа. Із зазначеними мотивами погодилась і колегія суддів, про що зазначено вище. Посилання прокурора на неналежність потерпілому ножа, який був виявлений у ході огляду речей потерпілого не підтверджується жодним доказом у кримінальному провадженні, окрім показань потерпілого, до показань якого як суд першої інстанції, так і колегія суддів віднеслись критично із мотивів, викладених вище. Мотивів того, чому обвинувачені ніби то поклали у рюкзак потерпілого ніж, який є не великий за розміром і може переноситись у кишені, не поклавши інших речей, стороною обвинувачення наведено не було.

Перебування потерпілого ніби то у шоковому стані, що призвело до неповідомлення останнім факту застосування ножа не може бути сприйняте судом у якості причини такого не повідомлення, оскільки інші обставини вчинення злочинів потерпілим були повідомлені доволі чітко і повно, а застосування ножа є істотною обставиною, що ставить під сумнів можливість не запам`ятовування цієї обставини, що тлумачиться на користь обвинувачених.

Щодо оцінки показань потерпілого, то відповідні мотиви наведені як у вироку так і у цій ухвалі.

Наведене указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора та відсутність підстав для її задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не знаходить, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4