Справа № 132/391/20
Провадження №1-кп/132/40/21
Вирок
Іменем України
20.09.2021р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження № 1-кп/132/40/21, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000644 від 07 жовтня 2016 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Іванів Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_10 07.10.2016р. о 22год.50хв. керуючи технічно справним мотоциклом марки «Viper», без державної реєстрації, та не маючи посвідчення на право керування вказаним транспортним засобом, перевозив позаду себе пасажира неповнолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . Так, ОСОБА_12 рухаючись зі швидкістю 60км/год. по вулиці Свинаря в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, по правій смузі руху, в напрямку кафе «У Юзика», проігнорувавши вимоги п.12.3 ПДР України (п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечно для інших учасників руху об`їзду перешкоди), не вживши відповідних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив зіткнення із правою передньою частиною автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , який виїхав на перехрестя та рухався в сторону автозаправної станції, що знаходиться попереду кафе справа. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку з просякненням, субарахноїдального крововиливу, епідуральної гематоми в лівій скроневій ділянці, оскольчатого перелому кісток склепіння, основи черепу з обох сторін, травматичного отиту зліва, закритої травми грудної клітки, травматичного пульмоніту зліва, забоїв саден м`яких тканин кінцівок, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки переломи кісток склепіння черепа являлися небезпечними для життя в момент заподіяння. Водій ОСОБА_12 за вищевказаних обставин порушив вимоги п.12.3 ПДР України, де зазначено: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.п.12.3 ПДР України, з урахуванням висновків судово-автотехнічних експертиз № 412а від 26.06.2017р. та № 565 від 28.10.2019р., з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку із виникненням події дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_12 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав у повному обсязі, та пояснив, що жодних положень ПДР України він не порушував, дорожньо-транспортна подія сталась з вини водія автомобіля ОСОБА_13 , який виїхав на головну дорогу з другорядної і ненадав йому переваги в русі, а тому просить суд його виправдати, або у разі постановлення обвинувального вироку, звільнити від призначеного покарання на підставі п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Суд критично оцінює покази обвинуваченого, оскільки вони не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості ОСОБА_12 , суд розцінює, як спосіб його захисту, та намагання уникнення кримінальної відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпілий ОСОБА_14 в суді зазначив, що 07.10.2016р. до нього додому заїхав знайомий ОСОБА_12 на своєму мотоциклі марки «Viper», аби підвести його до центру села. Сівши позаду нього на мотоцикл, вони вдвох рушили, та коли рухалися по вулиці Свинаря в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, та доїжджаючи до перехрестя поблизу автозаправної станції, він відчув сильний удар, що відбувалося далі він не пам`ятає, оскільки втратив свідомість. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_12 , йому заподіяно майнової шкоди, що полягає у витратах, пов`язаних з придбанням ліків та матеріалів медичного призначення під час його перебування на стаціонарному лікуванні та витратах, понесених для відновлення стану здоров`я, яку він оцінює у загальну суму в розмірі 17839,67грн., яка підтверджується фіскальними чеками, виписками із медичних карток, де зафіксовано конкретний діагноз, перебіг захворювання, призначення лікарів, а також медичними довідками про перелік та вартість медичних препаратів та наданих послуг. Крім того, йому завдано немайнових втрат, а саме моральної шкоди, наявність якої обґрунтовано фізичним болем та стражданнями, які він поніс у зв`язку із ушкодженням здоров`я. Так, в момент дорожньо-транспортної пригоди він переніс значний фізичний біль, пережив величезний емоціональний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, тривоги та страху за своє життя. Вподальшому він вимушений був проходити тривалі курси стаціонарного лікування, під час якого відчував незручності, витерплював болісні лікувальні та діагностичні процедури, двічі проводилися оперативні втручання. Дискомфорт, пов`язаний з необхідністю пристосуватися до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відбулися негативні зміни в його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього, обурення, приниження гідності. Крім того, були порушені його актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Дотепер продовжуються проблеми зі здоров`єм у вигляді періодичного головного болю, особливо відчувається під час кліматичних змін погоди. Для відновлення фізичного стану необхідно постійно приймати обезболюючі медичні препарати. Невідомість того, який ще період часу займе відновлення фізичного стану і чи не приведуть нанесені внаслідок винних дій обвинуваченого тілесні ушкодження до більш тяжких наслідків, постійно завдають йому великі душевні страждання. Хвилювання та думки про те, як відновити своє здоров`я тримають його в постійній нервовій напрузі, що впливає на відносини в сім`ї, відображається на навчанні та суспільстві в цілому. Крім того, наслідки події, що трапилася, потягли за собою нераціональне витрачання його життєвого часу на відвідування слідчого, явки в судові засідання, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Також його душевні страждання посилилися небажанням обвинуваченого компенсувати завдані фізичні і душевні страждання, так як по даний час ні він, ні його батьки не сплатили жодної копійки в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої його неправомірними, суспільно-небезпечними діями, не надавав допомоги під час лікування та оперативного втручання, не цікавився станом здоров`я та не приймав ніякої участі у видужуванні, уникає зустрічей та не намагається врегулювати дане питання у позасудовому порядку, навіть не попросили пробачення за скоєне. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між суспільно-небезпечними діями ОСОБА_12 та завданою йому моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, втрат немайнового характеру, оцінює моральну шкоду в сумі 140000,00грн., розмір якої відповідає принципам розумності та справедливості. Окрім цього, просить стягнути понесені судові витрати по розгляду справи.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомив, що 07.10.2016р. він керуючи своїм автомобілем марки «ГАЗ», в салоні якого перебували його знайомі, зокрема ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , рухаючись по вулиці Свинаря в селі Іванів Калинівського району Вінницької області в напрямку Іванівської сільської ради, переконавшись у відсутності будь-яких перешкод, зокрема інших транспортних засобів, та безпечності руху, почав здійснювати маневр розвороту, під час якого відчув сильний удар в районі правого переднього крила. Зупинивши автомобіль та вийшовши з його салону, побачив біля нього мотоцикл та його водія, а також лежачого хлопця, підбігши до якого, почав йому надати першу допомогу.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили вказані покази, зазначивши, що дійсно перебували в салоні автомобіля марки «ГАЗ», під керування водія ОСОБА_13 , який за відсутності будь-яких перешкод і безпечності руху, почав здійснювати маневр розвороту, під час якого вони відчули удар з правої сторони автомобіля. Вийшовши із салону автомобіля на вулицю, побачили лежачого потерпілого, мотоцикл та його водія.

Аналогічні покази в частині повільного руху автомобіля марки «ГАЗ» та відсутності будь-яких перешкод і безпечності його руху, дав свідок ОСОБА_20 .

Допитані свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 повідомили, що не були очевидцями самого моменту дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення), а тому надати конкретну інформацію щодо її обставин не можуть.

Свідок ОСОБА_25 зазначив, що про обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема про рух транспортних засобів, момент їх зіткнення, а також про хід відтворення тих подій за допомогою слідчого експерименту, проведеного з його участю, не пам`ятає.

Від допиту свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 сторона обвинувачення відмовилася, і ця відмова прийнята судом. За вказаних обставин, покази вказаних свідків, які були надані в ході досудового розслідування, та які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами в даному кримінальному провадженні.

Крім показань свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами:

Згідно протоколу огляду місця дорожнього-транспортної події від 07.10.2016р., складеного слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_29 , за участі залучених понятих, 07.10.2016р. на вулиці Свинаря в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, поблизу території автозаправної станції, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів: мотоцикла марки «Viper», та автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 »;

Відповідно до протоколу, плану-схеми та таблиць ілюстрацій, які є додатками до протоколу огляду місця дорожнього-транспортної події від 07.10.2016р., було зафіксоване конкретне місце дорожньо-транспортної пригоди (його місце розташування; елементи вулиці, дороги; вид проїзної частини, вид та стан дорожнього покриття; примикаючі елементи до проїзної частини та розташовані до неї предмети та об`єкти; спосіб регулювання руху на ділянці шляху, його умови освітлення); а також детально описані післяаварійні розташування транспортних засобів відносно елементів проїзної частини, та виявлено наявність виділених від транспортних засобів частин, а саме скла та уламків на дорожньому покритті. З місця події вилучені транспортні засоби: мотоцикл марки «Viper», без реєстраційного номера, та автомобіль марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », які згідно постанов слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_29 від 08.10.2016р. визнані речовими доказами в даному кримінальному провадженні;

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 148 від 13.01.2017р., у ОСОБА_11 виявлені наступні тілесні ушкодження: «Політравма. Відкрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку з просякненням, субарахноїдальний крововилив, епідуральна гематома в лівій скроневій ділянці, оскольчатий перелом кісток склепіння, основи черепу з обох сторін. Травматичний отит зліва, закрита травма грудної клітки, травматичний пульмоніт зліва. Забої, садна м`яких тканин кінцівок». Вказана політравма у ОСОБА_11 виникла від дії тупого твердого предмету (предметів), по давності утворення відповідає строку 07.10.2016р., належить до тяжких тілесних ушкоджень (згідно п.2.1.3«б» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень), оскільки перелом кісток склепіння і основи черепа являлися небезпечними для життя в момент спричинення;

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 02.02.2017р. № 957а, зіткнення транспортних засобів: мотоцикла марки «Viper», без реєстраційного номера, та автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », сталося в межах узбіччя-території автозаправної станції, що примикає до вулиці Свинаря в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, в районі початку осипу скла та уламків транспортних засобів;

Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 147а від 09.02.2017р., основні пошкодження на мотоциклі марки «Viper» розташовані в його передній та боковій лівій частині і утворилися внаслідок дії досить твердих тупих предметів, деформуюче зусилля яких було скероване у напрямку спереду назад та дещо зліва направо під кутом відносно поздовжньої вісі мотоцикла. Основні пошкодження автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » розташовані в його боковій правій лівій частині і утворилися внаслідок дії досить твердих тупих предметів, деформуюче зусилля яких було скероване у напрямку ззаду наперед та дещо справа наліво під кутом поздовжньої вісі автомобіля. В процесі натурального зіставлення пошкоджень автомобіля і мотоцикла максимально співпадаючих формою, розмірами і розташуванням відносно опорної поверхні і габаритів автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та мотоцикла марки «Viper», і з врахуванням встановлених напрямків дій деформуючих зусиль та місць їх прикладань визначено, що у момент первинного контакту кут між подовжньою віссю автомобіля та подовжньою віссю передньої вилки мотоцикла складав біля 350;

Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 03.03.2017р., складеного слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_30 , та ілюстрованих фототаблиць до нього, на мотоциклі марки «Viper», без реєстраційного номера, були зафіксовані конкретні механічні пошкодження, отримані ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 03.03.2017р., складеного слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_30 , та ілюстрованих фототаблиць до нього, на автомобілі марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », були зафіксовані конкретні механічні пошкодження, отримані ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

Відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 06.03.2017р. № 148а, робоча гальмівна система мотоцикла марки «Viper» знаходиться в технічно несправному та обмежено працездатному стані через несправності, які виникли в процесі розвитку події дорожньо-транспортної пригоди. У деталях та вузлах робочої гальмівної системи мотоцикла марки «Viper», які б могли виникнути до дорожньо-транспортної пригоди та могли вплинути на можливий некерований рух чи керованість даного мотоцикла до початку розвитку події дорожньо-транспортної пригоди не виявлено. Рульове керування мотоцикла марки «Viper» знаходиться в працездатному стані. У деталях та вузлах рульового керування мотоцикла марки «Viper» несправностей, які б виникнули до дорожньо-транспортної пригоди не виявлено;

Згідно висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 09.03.2017р. № 146а, гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », знаходяться в працездатному стані, будь-які несправності, що могли стати технічною причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди відсутні;

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р., складеного слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_30 , свідок ОСОБА_13 розказав та показав місце знаходження його автомобіля перед початком маневру повороту; траєкторію руху автомобіля до місця зіткнення з мотоциклом; положення автомобіля в момент удару, що було зафіксовано на відповідному план-схемі, який є додатком до цього протоколу;

За висновком судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а, в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_13 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.10.1 ПДР України, натомість дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.12.3 ПДР України та при русі зі швидкістю більше 60км/год., ще і вимогами п.12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смуги руху автомобіля марки «ГАЗ-31029», натомість з технічної точки зору можливість попередження зіткнення від дій водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не залежила, так як він своїми діями не створював небезпеку для руху водію мотоцикла марки «Viper». В ситуація, яка склалась, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.п.12.3, 12.4 ПДР України (у разі руху зі швидкістю біля 80км/год.), причому невідповідність дій вимогам п.12.3 ПДР України з технічної точки зору буде знаходитись в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, натомість в діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не вбачається невідповідність вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, так як водій ОСОБА_13 своїми діями не створював небезпечної обстановки;

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_13 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.10.1 ПДР України, натомість дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.12.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смуги руху автомобіля марки «ГАЗ-31029», натомість з технічної точки зору можливість попередження зіткнення від дій водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не залежала, так як він своїми діями не створював небезпеку для руху водію мотоцикла марки «Viper». В ситуації, яка склалася, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, натомість в діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», ОСОБА_13 не вбачається невідповідність вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, так як водій ОСОБА_13 своїми діями не створював небезпечної обстановки;

Відповідно до протоколу огляду місця події від 25.03.2019р., складеного заступником начальника СВ Калинівського ВП ГУНП Вінницької області капітаном поліції ОСОБА_31 , проведений огляд перехрестя вулиць Свинаря та Учительської в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, де сталась дорожньо-транспортна пригода, на якому зроблені відповідні додаткові заміри проїжджої частини, які зафіксовані на план-схемах, які є додатком до цього протоколу;

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 12.08.2019р., складеного заступником начальника СВ Калинівського ВП ГУНП Вінницької області капітаном поліції ОСОБА_31 , ОСОБА_12 розказав та показав напрямок його руху на мотоциклі та місце зіткнення з автомобілем, при цьому в своїх зауваженнях до змісту цього документу, власноручно зазначив, що звідки та як рухався автомобіль він не пам`ятає;

Відповідно до висновку судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, в даній дорожній обстановці, дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.12.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема і слідчих експериментах, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смугу руху автомобіля марки «ГАЗ-31029». В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, які містяться в матеріалах кримінального провадження, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні вказаного злочину.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_12 підтверджується показами потерпілого, свідків; дослідженими судом протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події з ілюстрованою фототаблицею та план-схемою, протоколами слідчого експерименту, висновками судових експертиз, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.2 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» 24.10.2003р. № 7, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Так, обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких та із суб`єктивної сторони характеризується злочинною недбалістю.

Оцінюючи характер та особливість вчиненого кримінального правопорушення, суд звертає увагу на те, що наслідком дорожньо-транспортної пригоди стало грубе порушення обвинуваченим ОСОБА_12 вимог п.12.3 ПДР України.

Щодо наслідків вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, суд враховує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Дане кримінальне правопорушення, яке призвело до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, обвинувачений ОСОБА_12 вчинив будучи особою, яка не мала відповідного посвідчення на право керування транспортним засобом, що підтверджується листом Територіального сервісного центру 0541 Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України від 17.07.2017р. № 31/2-2053, відповідно до якого ОСОБА_12 посвідчення водія не отримував.

Як свідчить висновок результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, виданий 08.10.2016р. КП «Калинівська ЦРЛ» КРР, ознак сп`яніння у ОСОБА_12 не виявлено.

Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 18.08.2016р. Калинівським РС УДМС України у Вінницькій області, обвинувачений ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже вчинив дане кримінальне правопорушення будучи неповнолітнім.

Відповідно до вимоги УІАЗ ГУНП у Вінницькій області про відсутність (наявність) судимості від 05.07.2017р. № 6897/218-2017, ОСОБА_12 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно довідки Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області №1851 від 16.07.2019р. та довідки цього ж орану місцевого самоврядування № 1852 від 16.07.2019р., ОСОБА_12 зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та за місцем проживання характеризується з позитивної сторони.

Відповідно до консультативних висновків спеціаліста, виданих 05.07.2017р. КП «Калинівська ЦРЛ» КРР, ОСОБА_12 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Згідно досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого, складеної 05.03.2020р. провідним інспектором Калинівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_32 , орган пробації беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, а також низький рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Згідно ст.50 КК України, рішення суду про призначення покарання з-поміж інших завдань повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст.65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останні), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

Частиною 6 ст.368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд зазначив, що згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Верховний Суд вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_12 вчинив тяжкий злочин із тяжкими наслідками, а саме заподіянням неповнолітньому потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, при цьому своєї вини не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, чистосердечно не висловив свого жалю, не вибачився перед потерпілим та його батьками, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати. Вказане свідчить про відсутність в особи щирого каяття та засудження своїх дій, хоч і вони і не носять умисного характеру, однак, грубе порушення ним, як водієм ПДР України, призвело до тяжких наслідків. Відсутність у ОСОБА_12 бажання усвідомити значущість вчиненого ним злочину, на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні.

Враховуючи вищенаведене, та виходячи з вимог статтей 3, 27 Конституції України, згідно яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також приймаючи до уваги статтю 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, за якою право кожного громадянина на життя охороняється законом, на думку суду, приймаючи до уваги грубий характер допущеного ОСОБА_12 порушення ПДР України, внаслідок чого відбулася вказана дорожньо-транспортна подія, в результаті якої заподіяно неповнолітньому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, враховуючи думку потерпілого та його представника, які наполягали на суворому покарані, обвинуваченому ОСОБА_12 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст.286 КК України, яке слід відбувати реально, що відповідає вимогам статтей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до абзацу 3 п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Оскільки згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 не мав права керувати транспортними засобами, що підтверджується зокрема листом Територіального сервісного центру 0541 Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України від 17.07.2017р. № 31/2-2053, то призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є неможливим.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказаний злочин, у вигляді позбавлення волі строком на три роки, без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки дане покарання достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи вказане покарання, суд враховує, що ОСОБА_12 вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, необережну форму вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, самовпевненість та безвідповідальність при експлуатації транспортного засобу.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а в сукупності з даними про особу винного, підстав для застосування норм ст.ст.69, 75 КК України, суд не вбачає.

Розглянувши висловлені зауваження сторони захисту щодо невідповідності та недопустимості зібраних у справі доказів, відсутності будь-яких доказів на підтвердження вини його підзахисного, а також допущені порушення процесуального закону, як під час досудового розслідування так і судового розгляду, суд вважає наголосити на наступному:

Щодо твердження сторони захисту про неналежність та недопустимість наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема показів свідка ОСОБА_13 , відомостей наданих останнім при проведенні слідчого експерименту, які зафіксовані в протоколі від 11.05.2017р., суд наголошує на наступному:

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження судом було досліджено надані з боку сторони обвинувачення докази, зокрема покази свідка ОСОБА_13 , який був безпосереднім очевидцем дорожньо-транспортної пригоди та свідком грубого порушення ОСОБА_12 вимог ПДР України, що і стало причиною даної пригоди.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст.84 КПК України.

Даних передбачених ч.2 ст.96 КПК України, стороною захисту для доведення недостовірності його показань, як-то показання, документи, які підтверджують його репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Тим паче, що цей свідок був поінформований про його права та обов`язки перед допитом, зокрема він був попереджений в передбаченому законом порядку про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склав присягу говорити суду правду і лише правду з огляд на що, при відсутності обставин регламентованих ст.87 КПК України та даних передбачених ч.2 ст.96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання його показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які він повідомив у суді так, як сприймав і розумів їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до ст.95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Свідок надавав пояснення щодо фактів, які він сприймав особисто.

З огляду на це, суд сприймає показання цього свідка, як належні та допустимі.

Згідно ст.99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_13 від 11.05.2017р. та план-схему, який є додатком до нього.

Відповідно до вимог частин 1 - 3, 6 ст.240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Згідно п.3 ч.2 ст.99 КПК України, протокол слідчого експерименту належить до документу. Тобто, відомості, зафіксовані під час проведення такої процесуальної дії, є складовими компонентами змісту документа як окремого процесуального джерела доказів в розумінні ст. 84 КПК України, де фіксуються його хід та результати.

Відповідно до ч.1 ст.105 КПК України, особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Частиною 2 та 3 вказаної статті передбачено, що додатками до протоколу можуть бути: 1) спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів; 2) письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної процесуальної дії; 3) стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; 4) фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Згідно ч.1 ст.107 КПК України, рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим. Виконання ухвали слідчого судді, суду про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.

Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, як слідчий експеримент, не є обов`язковим.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту, складеного 11.05.2017р. слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_30 , за участі свідка ОСОБА_13 , у присутності понятих ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , свідок ОСОБА_13 розказав та показав місце знаходження його автомобіля перед початком маневру повороту; траєкторію руху автомобіля до місця зіткнення з мотоциклом; положення автомобіля в момент удару.

Спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, суд зазначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, який суд оцінює за правилами ст.94 КПК України.

Така позиція Суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у провадженні № 51-6070кмо19 (справа № 740/3597/17).

За кримінальним процесуальним законом процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на учасника кримінального провадження, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії, як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Судом встановлено, що органом досудового слідства був дотриманий процесуальний порядок проведення слідчого експерименту та складено відповідний протокол, який у повному обсязі відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та відображає з приводу чого здійснено таку слідчу дію, його підписано всіма особами, які були присутні під час її проведення, зауважень та порушень з боку учасників процесуальної дії не встановлено.

Натомість, стороною захисту на підтвердження своїх доводів щодо визнання неналежним доказом, не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей, зафіксованих в протоколі проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. за участі свідка ОСОБА_13 , та план-схемі, який є додатком до нього.

Твердження сторони захисту щодо надання свідком ОСОБА_13 неправдивих показів та недостовірних відомостей під час проведення слідчого експерименту, судом не приймаються оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно положень ст.101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (ч.1); кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (ч.2); висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність (ч.3).

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а; висновок судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. №828, за якими в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_13 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.10.1 ПДР України, натомість дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.12.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смуги руху автомобіля марки «ГАЗ-31029», натомість з технічної точки зору можливість попередження зіткнення від дій водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не залежала, так як він своїми діями не створював небезпеку для руху водію мотоцикла марки «Viper». В ситуації, яка склалася, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, натомість в діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», ОСОБА_13 не вбачається невідповідність вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, так як водій ОСОБА_13 своїми діями не створював небезпечної обстановки.

Сторона захисту в судових дебатах зазначила, що до досліджених в судовому процесі висновку судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а; та висновку судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, слід ставитись критично, оскільки у вихідних даних для проведення вказаних експертиз, слідчим були вказані невірні (помилкові) дані, які не підтверджувались належними доказами та матеріалами кримінального провадження. Натомість необхідно взяти до уваги лише висновок судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, і то виключно в тій частині, де експерт надає відповідь виходячи лише з технічних величин, отриманих при проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_35 .

Дані твердження сторони захисту суд не приймає до уваги та повністю відхиляє, оскільки згідно постанови слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_36 від 14.06.2017р. про призначення автотехнічної експертизи; висновку судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а; постанови заступника начальника СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_37 від 28.11.2018р. про призначення автотехнічної експертизи; висновку судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, для проведення даних експертних досліджень надсилались матеріали кримінального провадження, в яких серед іншого знаходились протокол, план-схема та таблицею ілюстрацій, які є додатками до протоколу огляду місця дорожнього-транспортної події від 07.10.2016р.; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 02.02.2017р. № 957а; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 147а від 09.02.2017р.; протоколи огляду транспортних засобів від 03.03.2017р.; висновок судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 06.03.2017р. № 148а; висновок судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 09.03.2017р. № 146а; протокол проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. за участі свідка ОСОБА_13 ; протокол проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. за участі свідка ОСОБА_38 , а також покази потерпілого і свідків, які досліджувались експертом та з яких ним отримувались вихідні дані для проведення відповідних експертних досліджень, а тому твердження щодо використання експертами невірних (помилкових) даних є безпідставними та хибними.

У цих експертних дослідженнях, міститься список використаної літератури, якими експерти керувалися при їх проведення, вихідні дані щодо обставин кримінального правопорушення, які отриманні безпосередньо з матеріалів кримінального провадження, перелік питань поставлених перед експертами, на які надані повні та обґрунтовані відповіді, що вказує на відповідність даних висновків вимогам ст.ст.101, 102 КПК України, та їх допустимості, як доказів.

Суд, який здійснює розгляд справи, керуючись законом, оцінює висновок за своїм внутрішнім переконанням, заснованим на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Висновок експерта не є особливим доказом і оцінюється за загальними правилами оцінки доказів.

Суд вважає, що при проведенні судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. №412а; та судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, додержані всі вимоги закону при призначенні експертиз, дотримані права учасників процесу при призначенні і проведенні експертиз і висновки експерта достатньо мотивовані. Тому суд не може ставити під сумнів достовірність та обєктивність висновків вказаних експертиз, відповідно до яких в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_13 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.10.1 ПДР України, натомість дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.12.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смуги руху автомобіля марки «ГАЗ-31029», натомість з технічної точки зору можливість попередження зіткнення від дій водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не залежала, так як він своїми діями не створював небезпеку для руху водію мотоцикла марки «Viper». В ситуації, яка склалася, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, натомість в діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», ОСОБА_13 не вбачається невідповідність вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, так як водій ОСОБА_13 своїми діями не створював небезпечної обстановки.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978р. та «Коробов проти України» від 21.10.2011р., Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

На підставі досліджених матеріалів кримінального провадження та наявних в ньому доказів, які були безпосередньо досліджені судом під час розгляду даної кримінальної справи, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_12 інкримінованого злочину за ч.2 ст. 286 КК України.

Суд не приймає до уваги висновки, викладені судовим експертом ОСОБА_39 у пунктах 5, 6, 7 судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. №565, в частині того, що в ситуації, яка склалася, при технічних величинах отриманих при проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_40 , в діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_13 вбачається невідповідність дій вимогам п.10.1 ПДР України, який створював небезпеку для руху, та які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки ці висновки ґрунтуються виключно на даних (відомостях), отриманих при проведенні слідчого експерименту із свідком ОСОБА_40 , які є його суб`єктивною оцінкою дорожніх обставин, а тому їх використання для розрахунків, окремо від інших зібраних у справі доказів, призведе до хибних (невірних) висновків.

Крім того, протокол проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. зі свідком ОСОБА_40 , дані (технічні параметри (величини) якого, були використанні судовим експертом ОСОБА_39 при дослідженні, та з урахуванням яких надавались висновки, викладені у пунктах 5, 6, 7 судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, не містить жодної інформації (відомостей) за допомогою яких саме технічних засобів (приладів) проводилось вимірювання відстані між транспортними засобами, їх розташуванням відносно предметів, об`єктів (елементів) проїзної частини, траєкторії їх руху та часу подолання ними відповідного шляху (відстані) до місця зіткнення.

Надані свідком ОСОБА_40 в ході слідчого експерименту дані (відомості), проведеного за його участі, суттєво відрізняються від даних (відомостей), наданих свідком ОСОБА_13 , а усунути ці протиріччя шляхом проведення повторного слідчого експерименту, ОСОБА_41 категорично відмовився, про що зазначив у поданій письмовій заяві.

В судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження ОСОБА_41 суду зазначив, що про обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема про рух транспортних засобів, момент їх зіткнення, а також про хід відтворення тих подій за допомогою слідчого експерименту, проведеного з його участю, він не пам`ятає, а тому надати об`єктивну інформацію щодо обставин, які досліджує суд, він не може.

Більш того, за поясненнями ОСОБА_38 , даними ним в ході досудового розслідування (які зафіксовані в протоколі його допиту в якості свідка та протоколі проведення слідчого експерименту за його участі), а також під час судового розгляду даного кримінального провадження (які зафіксовані в журналі судового засідання та технічному носії), останній від місця зіткнення транспортних засобів знаходився на відстані приблизно 35,2м.; траєкторія їх руху в його полі зору не перебувала; самого моменту зіткнення він не бачив, почувши лише удар та обернувшись, побачив лише наслідки дорожньо-транспортної пригоди; до місця зіткнення транспортних засобів він не підходив, а відтак суд приходить до висновку, що числові дані, які зафіксовані в протоколі проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. за участі свідка ОСОБА_38 щодо траєкторії руху автомобіля та його відстані від елементів проїзної частини, швидкість руху та часу подолання ним відстані до місця зіткнення, є неспроможними.

Крім того слід зауважити, що протокол проведення слідчого експерименту від 11.05.2017р. за участі свідка ОСОБА_38 , будучи окремим самостійним процесуальним джерелом доказів, не містить жодних відомостей щодо проведення будь-якого вимірювання з метою встановлення точних замірів, а тому наведені в ньому числові данні (технічні величини, параметри) не можуть вважатися достовірними, оскільки неможливо встановити яким чином вони визначались та за допомогою яких саме технічних засобів (приладів), а отже не можливо перевірити їх достовірність.

Як роз`яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997р., при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Висновок експерта не може грунтуватись на припущеннях та неперевірених даних, що не узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Судовий експерт ОСОБА_42 у висновку судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, не зміг відповісти на питання слідчого про спроможність (достовірність) свідчень свідка ОСОБА_43 .

Надані свідком ОСОБА_40 в ході слідчого експерименту дані (відомості), протирічать іншим зібраним доказам в їх сукупності, покладеним в основу обвинувачення визнаного судом доведеним, зокрема поясненням свідка ОСОБА_13 , безпосереднього очевидця дорожньо-транспортної пригоди, який як під час досудового розслідування, так і під час судового засідання в суді є послідовними та ідентичними.

На відміну від висновків, викладених у пунктах 5, 6, 7 судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, згідно яких судовий експерт ОСОБА_42 надав відповідь виходячи лише з даних (відомостей), отриманих в ході слідчого експерименту, проведеного за участі свідка ОСОБА_38 , у пунктах 1, 2, 3 цієї ж експертизи, експерт приходить до висновку, що в даній дорожній обстановці, дії водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 з технічної точки зору регламентувались вимогам п.12.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-31029» шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла марки «Viper» до смуги руху автомобіля марки «ГАЗ-31029». В ситуації, яка склалася, в діях водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Натомість, в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.10.1 ПДР України. В діях водія автомобіля марки «ГАЗ-31029» ОСОБА_13 не вбачається невідповідність вимогам п.10.1 ПДР України, оскільки останній своїми діями не створював небезпечної обстановки. При чому, дані категоричні висновки, судовий експерт ОСОБА_42 надав виходячи з технічних параметрів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема і слідчих експериментах, тобто із сукупності всіх доказів, наявних у справі.

Висновки, викладені у пунктах 1, 2, 3, 4, 9 судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, узгоджуються із висновками, викладеними у судовій автотехнічній експертизі від 26.06.2017р. № 412а, та судовій автотехнічній експертизі від 06.12.2018р. № 828, та повністю підтверджують вину ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно ч.7 ст.110 КПК України, висновок експерта надається в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку.

Сторона захисту із клопотаннями щодо допиту судового експерта ОСОБА_44 не зверталась.

Відповідно до ч.1 ст.332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Згідно ч.2 ст.332 КПК України, суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли зясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому обєкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. У випадках, коли виникає необхідність провести дослідження нових обєктів або щодо інших обставин справи, суд призначає нову експертизу, яка не є додатковою. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, повязані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

Стороною захисту в процесі розгляду кримінального провадження було заявлене клопотання про призначення судової авто-технічної експертизи, з питань дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, які раніше не були предметом дослідження експертів, у задоволення якого ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 02.08.2021р. було відмовлено через ненаведення жодних обґрунтованих та вагомих обставин, передбачених кримінально-процесуальним законом, які б вказували на наявність підстав для призначення нової, додаткової чи повторної експертизи у кримінальному проваджені, та не надано суду жодних належних та допустимих доказів з цього приводу.

Таким чином, надані стороною обвинувачення процесуальні докази у вигляді показань потерпілого, свідків, речових доказів, документів, висновків експертів, є належними та допустимими доказами, які отримані у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, прямо підтверджують існування обставин, що мають значення для кримінального провадження, між собою узгоджуються, та повинні бути використані судом при ухваленні цього вироку.

Посилання сторони захисту на відсутність беззаперечних доказів, що у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_12 допустив порушення ПДР України, та які знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної події, є безпідставними з огляду на вищевикладене.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України включає три обов`язкові ознаки:

а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху);

б) суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень);

в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

У випадку виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки руху дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку.

Аналіз фактичних обставин вчинення суспільно небезпечного діяння в даному кримінальному провадженні свідчить про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася виключно з вини водія мотоцикла марки «Viper» ОСОБА_12 , який грубо порушив вимоги п.п.12.3 ПДР України, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допущена технічна помилка в обвинувальному акті в частині викладення змісту норми п.12.3 ПДР України, у порушенні вимог якої ОСОБА_12 пред`явлене обвинувачення, не може свідчити про те, що стороною обвинувачення несформульована об`єктивна сторона складу злочину, на чому наполягає сторона захисту, а тому суд дане твердження не бере до уваги.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 звернувся із заявою про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», яка є обґрунтованою та підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Крім того, як визначено ч.2 ст.86 КК України, законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Тобто амністія - це вид звільнення від кримінальної відповідальності чи від покарання та його відбування, який на підставі закону про амністію застосовується судом щодо певної, але індивідуально невизначеної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів.

У ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, міститься перелік категорій осіб, які можуть бути звільнені від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.

Зокрема, у п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що до такого переліку віднесено осіб, які на момент вчинення злочину були неповнолітніми.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про амністію у 2016 році» дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, - 07.10.2016р., тобто до набрання сили Законом України «Про амністію у 2016 році».

Інкримінований необережний злочин за ч.2 ст.286 КК України, за класифікацією кримінальних правопорушень згідно положень ст.12 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

Відповідно до пункту «е» статті 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України «Про застосування амністій в Україні», а також до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, не перебував.

Будь-яких обставин, визначених у ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які б перешкоджали звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання на підставі амністії судом в ході розгляду кримінального провадження встановлено не було.

Зазначені обставини вказують на те, що на обвинуваченого поширюється дія п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», і він є суб`єктом амністії, з огляду на що його слід звільнити від відбування призначеного покарання.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Як передбачено ч.1 ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році», питання про застосування амністії суд вирішує, зокрема, за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

При цьому відмовити в задоволенні клопотання про застосування амністії та звільнення від відбування основного покарання суд вправі виключно в тому випадку, коли особа, щодо якої ставиться таке питання, не є суб`єктом амністії, тобто не відноситься до кола осіб, до яких амністія може бути застосована, або відноситься до кола осіб, застосування амністії щодо яких прямо заборонено законом.

Таким чином, термін «може бути застосовано», який визначено в Законі України «Про застосування амністії в Україні», передусім зобов`язує суд перевірити, чи є суб`єктом амністії особа, щодо якої таке питання ставиться, та не дає права суду відмовити у задоволенні такого клопотання з інших підстав.

До того ж згадані вище норми закону передбачають застосування амністії за наявності певних умов саме до осіб, а не до покарання. А тому вид та розмір призначеного такій особі покарання, якщо вона є суб`єктом амністії, не впливає на можливість її звільнення від його відбування.

За вищевказаних обставин, позиція обвинуваченого про його виправдання та звільнення від відбування покарання на підставі п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», хоча і є за своєю правовою природою різною, взаємовиключною, однак згідно вимог вказаного закону, не перешкоджає для застосування амністії, оскільки невизнання винуватості обвинуваченим у кримінальному провадженні є лише способом його захисту.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 19, 79, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою стороною у справі заявлено цивільний позов.

Так, згідно цивільного позову, внаслідок протиправних дій обвинуваченого, потерпілому заподіяно майнової шкоди, що полягає у витратах, пов`язаних з придбанням ліків та матеріалів медичного призначення під час його перебування на стаціонарному лікуванні та витратах, понесених для відновлення стану здоров`я, яку він оцінює у загальну суму в розмірі 17839,67грн., яка підтверджується фіскальними чеками, виписками із медичних карток, де зафіксовано конкретний діагноз, перебіг захворювання, призначення лікарів, а також медичними довідками про перелік та вартість медичних препаратів та наданих послуг. Крім того, портерпілому завдано немайнових втрат, а саме моральної шкоди, наявність якої обґрунтовано фізичним болем та стражданнями, які він поніс у зв`язку із ушкодженням здоров`я. Так, в момент дорожньо-транспортної пригоди він переніс значний фізичний біль, пережив величезний емоціональний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, тривоги та страху за своє життя. Вподальшому він вимушений був проходити тривалі курси стаціонарного лікування, під час якого відчував незручності, витерплював болісні лікувальні та діагностичні процедури, двічі проводилися оперативні втручання. Дискомфорт, пов`язаний з необхідністю пристосуватися до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відбулися негативні зміни в його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього, обурення, приниження гідності. Крім того, були порушені його актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Дотепер продовжуються проблеми зі здоров`єм у вигляді періодичного головного болю, особливо відчувається під час кліматичних змін погоди. Для відновлення фізичного стану необхідно постійно приймати обезболюючі медичні препарати. Невідомість того, який ще період часу займе відновлення фізичного стану і чи не приведуть нанесені внаслідок винних дій обвинуваченого тілесні ушкодження до більш тяжких наслідків, постійно завдають йому великі душевні страждання. Хвилювання та думки про те, як відновити своє здоров`я тримають його в постійній нервовій напрузі, що впливає на відносини в сім`ї, відображається на навчанні та суспільстві в цілому. Крім того, наслідки події, що трапилася, потягли за собою нераціональне витрачання його життєвого часу на відвідування слідчого, явки в судові засідання, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Також його душевні страждання посилилися небажанням обвинуваченого компенсувати завдані фізичні і душевні страждання, так як по даний час ні він, ні його батьки не сплатили жодної копійки в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої його неправомірними, суспільно-небезпечними діями, не надавав допомоги під час лікування та оперативного втручання, не цікавився станом здоров`я та не приймав ніякої участі у видужуванні, уникає зустрічей та не намагається врегулювати дане питання у позасудовому порядку, навіть не попросили пробачення за скоєне. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між суспільно-небезпечними діями ОСОБА_12 та завданою потерпілому моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, втрат немайнового характеру, останній оцінює моральну шкоду в сумі 140000,00грн., розмір якої відповідає принципам розумності та справедливості. Окрім цього, просить стягнути понесені судові витрати по розгляду справи.

Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні цивільний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні під час судового розгляду кримінального провадження позов не визнав.

Розглянувши поданий цивільний позов, дослідивши надані докази на його обґрунтування та підтвердження, з`ясувавши позицію сторін, суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ст.1202 цього ж Кодексу, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України регламентовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Завдана злочином матеріальна шкода у розмірі 17839,67грн. підтверджена документально, а тому суд вважає в цій частині позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001р. та від 27.02.2009р.), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.

За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла сторона, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування ОСОБА_11 моральної шкоди задовольнити частково в сумі 60000,00грн.

Такі висновки суду в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц), відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Главою 8 КПК України визначено процесуальні витрати у кримінальному провадженні, ст.120 КПК України до них віднесено витрати на правову допомогу, частиною 2 даної статті передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, відповідач.

У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, до складу витрат на правову допомогу входять дії адвоката або фахівця з права, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Такими документами, як правило, є: договір про надання правової допомоги, доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки, посвідчення про відрядження, квитки на поїзд, тощо).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження №61-11518св19).

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу потерпілим надано лише Договір про надання правової допомоги від 10.02.2020р., укладений між ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_45 , та додаткову угоду до цього Договору.

Так, згідно п.3.1 пар.3 Договору про надання правової допомоги від 10.02.2020р., укладеного між ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_45 , за правничу допомогу Клієнт сплачує Адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар) в розмірі, визначеному у Додатковій угоді про попередній розрахунок витрат, які є невід`ємною частиною Договору. В додатковій угоді також вказується розмір плати, її сума, умови та порядок внесення. Розрахунки між Сторонами проводяться в готівковій формі.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 10.02.2020р., Сторони домовились, що Адвокат на виконання умов основного Договору про надання правничої допомоги зобов`язується надати Клієнту послуги, перелік яких міститься в цьому пункті, на загальну суму 3900,00грн.

Зміст вказаної Додаткової угоди, не містить умов та порядку внесення цієї суми, як і будь-яких відомостей, які підтверджують факт сплати ОСОБА_11 - адвокату ОСОБА_46 обумовленої грошової суми в розмірі 3900,00грн.

Таким чином, розмір витрат на правову допомогу не підтверджений документально, а відтак у задоволенні позовної вимоги в цій частині позивачу необхідно відмовити.

Згідно ч.9 ст.100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме автомобіль марки «ГАЗ-31029», державний номерний знак « НОМЕР_1 », а також мотоцикл марки «Viper V150J», які згідно постанов старшого слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_37 від 13.10.2016р., передані на відповідальне зберігання під сохранну розписку власникам, після набуття вироком законної сили, необхідно залишити у законних власників (володільців).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме електролампу, яка згідно постанови заступника начальника СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_37 від 10.06.2019р., передана на зберігання до Камери зберігання речових доказів Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, необхідно знищити.

Відповідно до ч.4 ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995р. «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 02.02.2017р. № 957а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 147а від 09.02.2017р., у розмірі 703,68грн.; висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 06.03.2017р. № 148а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 09.03.2017р. № 146а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а, у розмірі 790,96грн.; висновку судової експертизи дослідження деталей транспортних засобів від 11.07.2018р. № 19/12-1/172-СЕ/18, у розмірі 1430,00грн.; висновку судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, у розмірі 1001,00грн.; висновку судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, у розмірі 1099,07грн., а всього 7135,75грн., підлягають стягненню з ОСОБА_12 на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_12 як в ході досудового розслідування, так і судового розгляду, не застосовувались.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004р. «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 20.09.2021р., то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме автомобіль марки «ГАЗ-31029», державний номерний знак « НОМЕР_1 », а також мотоцикл марки «Viper V150J», які згідно постанов старшого слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_37 від 13.10.2016р., передані на відповідальне зберігання під сохранну розписку власникам, після набуття вироком законної сили, залишити у законних власників (володільців).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме електролампу, яка згідно постанови заступника начальника СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_37 від 10.06.2019р., передана на зберігання до Камери зберігання речових доказів Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, знищити.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 02.02.2017р. № 957а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 147а від 09.02.2017р., у розмірі 703,68грн.; висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 06.03.2017р. № 148а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової експертизи технічного стану транспортних засобів від 09.03.2017р. № 146а, у розмірі 703,68грн.; висновку судової автотехнічної експертизи від 26.06.2017р. № 412а, у розмірі 790,96грн.; висновку судової експертизи дослідження деталей транспортних засобів від 11.07.2018р. № 19/12-1/172-СЕ/18, у розмірі 1430,00грн.; висновку судової автотехнічної експертизи від 06.12.2018р. № 828, у розмірі 1001,00грн.; висновку судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 28.10.2019р. № 565, у розмірі 1099,07грн., а всього 7135,75грн.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 17839,67грн.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000,00грн.

В іншій частині цивільного позову заявнику відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку обвинуваченому та прокурору.

Суддя