В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді : ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя кримінальне провадження 0000195 від 03.09.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дунаївка, Приазовського району, Запорізької області, громадянину України, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, який проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України на посаді водія 1-го відділення 4-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення, у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:
18 серпня 2014 року наказом № 13 командира військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовця за мобілізацією, солдата ОСОБА_4 з 15.08.2014 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду водія 1-го відділення 4-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 -4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 11.02.2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яку розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин, після чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та до 23.09.2021 незаконно перебував за межами військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Судовий розгляд проведено в межах обвинувачення відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим кримінальним правопорушенням, повністю визнав себе винуватим, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно після 11.02.2015 року самовільно залишив військову частину, терміново поїхав за сімейними обставинами, а у подальшому зрозумів, що його не шукають, і зрозумів що вчинив кримінальне правопорушення. У скоєному щиро кається, просить суворо не карати.

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позицій, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у даному кримінальному провадженні щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, обмеживши дослідження доказів допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують його особу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при вищевикладених обставинах доведена повністю та кваліфікує його дії за ч.3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає те, що ОСОБА_4 щиро розкаявся. Обставин, які обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Також при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд згідно з вимогами ст. 50, 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, посткримінальну поведінку обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому злочині; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, за місцем мешкання характеризується виключно позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працевлаштований, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем служби характеризується посередньо.

Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, даних про його особу, обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі за ч.3 ст.407 КК України в мінімальному розмірі санкції цієї статті.

З урахуванням викладеного та конкретних обставин злочину, враховуючи і ті обставини, що ОСОБА_4 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, а також ті обставини, що ОСОБА_4 раніше не засуджений, вперше вчинив правопорушення, в скоєні якого щиро розкаявся, наявність постійного місця проживання, позитивних характеристик з місця проживання, наявності на його утриманні двох малолітніх дітей, його поведінку після скоєного злочину та у процесі розгляду кримінального провадження, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також враховуючи позицію прокурора, який просив суд призначити покарання із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільств, але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків органами пробації протягом іспитового строку, який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності. Саме таке покарання, як вважає суд, є необхідним і буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Процесуальні витрати, речові докази відсутні. Цивільний позов не пред`явлено.

Під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження не надходило, тому підстав для цього суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, та призначити йому покарання за ч.3 ст.407 КК України у вигляді 2(двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбуття покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання ; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1