ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/1079/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Адвоката: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні матеріали кримінального провадження №0000513 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Камишани м. Херсона, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та такого, що фактично мешкає за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26.10.2021,

В С Т А Н О В И Л А:

Зазначеною ухвалою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 24.12.2021 включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат ОСОБА_7 яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає, що прокурор у клопотанні лише навів перелік законодавчо встановлених ризиків передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, однак будь-яких доказів на обґрунтування реального існування таких ризиків наведено не було.

Суд поставився до вирішення клопотання формально, насамперед не дослідив обґрунтованість обвинувачення.

Також вважає, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 187 КК України не узгоджується з викладеними в клопотанні прокурора та в обвинувальному акті фактичними обставинами кримінального правопорушення, встановленими під час досудового розслідування, а тому твердження суду про можливість призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років, як доказ існування ризику можливого переховування від суду є безпідставним.

Також посилань на конкретні докази реального існування ризику впливу на потерпілого чи свідка не зазначено. Те, що вказані особи судом ще не допитані не вказує на реальність існування цього ризику, а є лише припущенням суду.

Крім того вказує, що ОСОБА_8 звільнившись з місць позбавлення волі у 2016 році до кримінальної відповідальності не притягувався та фактично створив власну сім`ю перебуває у цивільному шлюбі у якому у 2020 році народився син. Також має батьків, які потребують його допомоги.

Крім того обвинувачений має проблеми із здоров`ям цукровий діабет погіршення зору.

Мешкав ОСОБА_8 за місцем реєстрації у будинку своїх батьків. Вказані обставини у сукупності спростовують відсутність стійких соціальних зв`язків у обвинуваченого та реальність ризику переховування від суду.

Будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу не наведено ані в клопотанні прокурора, ані в оскаржуваній ухвалі суду.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката яка підтримала апеляційні вимоги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, надані пояснення обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не завершений, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, враховуючи викладене та оцінивши окрім наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, в сукупності всі обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про існування у обвинуваченого ОСОБА_8 ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися і, що інший більш м`який запобіжний захід не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_8 підозри визначено на стадії досудового розслідування.

Разом з тим, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з приводу чого його було затримано 29.08.2021, за вчинення якого передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі до десяти років із конфіскацією майна, офіційно не працевлаштований, незважаючи на наявність родини, а саме дитини та батьків вчинив кримінальні правопорушення, має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення ряду особливо тяжких злочинів проти життя та проти власності, що вказує на відсутність у нього постійного, легального джерела прибутку та відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Наведене свідчить про те, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 має бути продовжений з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, а також впливати на потерпілого та свідка у цьому кримінальному провадженні, з огляду на те, що ці особи на даний час у судовому засіданні не допитані.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, а тому твердження адвоката ОСОБА_7 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Саме продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність стороною обвинувачення у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні, що нівелює доводи захисника про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, матері, цивільної дружини, малолітньої дитини, постійного місця проживання.

Що стосується доводів адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , які були зазначені в апеляційній скарзі, а саме що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 187 КК України не узгоджується з викладеними в клопотанні прокурора та в обвинувальному акті фактичними обставинами кримінального правопорушення, встановленими під час досудового розслідування, оскільки вина в інкримінованому правопорушенні не доведена, то вони позбавлені правових підстав, колегія суддів на даному етапі перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого, так як судовий розгляд триває і давати оцінку тим чи іншим доказам, а також вирішувати питання щодо кваліфікації злочинних дій обвинуваченого, винності обвинуваченого колегія суддів вважає передчасним.

Інші обставини, на які посилається адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі були відомі суду першої інстанції на час розгляду клопотання та цілком враховані при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія суддів не знаходить.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.376 ч.2.404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26.10.2021, якою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 24.12.2021 включно- без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Судді: (підпис) (підпис) (підпис)
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4