У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2021 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ, відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія №93»,

За участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції

з ДУ «Казанківська ВК №93»)

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2021 року відмовлено у задоволенні спільного подання начальника Державної установи Казанківська виправна колонія №93 та голови спостережної комісії при Баштанській райдержадміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначив, що за час перебування у Державній установі Казанківська виправна колонія №93 він режим утримання не порушував, має заохочення, що, на думку засудженого, свідчить про те, що він став на шлях виправлення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні спільного подання начальника Державної установи Казанківська виправна колонія №93 та голови спостережної комісії при Баштанській райдержадміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , суд зазначив, що засуджений лише почав ставати на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, щоб можливо було б дійти висновку, що цілі призначеного йому покарання, саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.

Суд першої інстанції також врахував, що засуджений ОСОБА_5 раніше був неодноразово судимий та звільнявся умовно-достроково, проте не зробив для себе належні висновки, продовжуючи вчиняти злочини, зокрема тяжкі та особливо тяжкий.

Тому суд, врахувавши дані про особу засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, тяжкість вчиненого ним злочину, дійшов висновку про неготовність засудженого ОСОБА_5 до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки на теперішній час, а сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень та наявність періодичних заохочень, не може бути самостійною та єдиною підставою для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_6 просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та матеріали особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про її необґрунтованість, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як передбачено п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення.

З цими висновками суд погоджується, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 05.07.2010 за ч. 4 ст. 296, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№93)» з липня 2019 року.

На момент розгляду подання невідбутий засудженим строк покарання складає 10 місяців 22 дні.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та особової справи, засуджений ОСОБА_5 має чотири подяки, які застосовані 17.01.2014, 11.08.2014, 05.11.2018 та 25.01.2021.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи, засуджений ОСОБА_5 мав вісімнадцять стягнень: попередження, догани, суворі догани, поміщення до ПКТ/ДІЗО, які накладені 30.09.2010, 01.11.2010, 15.01.2011, 01.02.2011, 09.03.2011, 14.03.2011, 11.06.2011, 12.10.2011, 15.10.2011, 18.01.2012, 14.03.2012, 25.05.2012, 14.12.2012, 17.12.2012, 17.12.2012, 10.03.2015, 01.09.2016, 17.11.2017. В період з 2011 року по липень 2019 року засуджений ОСОБА_5 характеризувався посередньо та негативно, був злісним порушником вимог режиму утримання, конфліктний у відносинах з іншими засудженими, погрожував засудженим фізичною розправою, на критику реагував агресивно, до роботи ставився посередньо.
Участь в організації виховних заходів не приймав, не приділяв уваги до дбайливого ставлення до майна установ виконання покарань та предметів, якими користувався. До виконання законних вимог персоналу ставився не завжди сумлінно.

За період з липня 2019 року по кінець травня 2021 року, матеріали особової справи не містять будь-яких характеризуючих матеріалів відносно засудженого, а тому суд не має можливості прослідкувати динаміку змін в його поведінці та ставленні до праці.

При цьому, як вбачається з витягу з протоколу № 5 від 12.03.2019, засудженому ОСОБА_5 відмовлено в умовно-достроковому звільненні, як такому, що не стає на шлях виправлення.

Як вбачається з матеріалів особової справи, станом на 01.06.2021, поведінка засудженого змінилася в позитивну сторону, про що свідчить характеристика з якої вбачається, що ОСОБА_5 до роботи ставиться добре, приділяє увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Відповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, вбачає суспільну необхідність у її виконанні. Не допускає порушення вимог безпеки праці. У вчиненому злочині розкаюється, визначену судом міру покарання вважає справедливою. У відносинах з представниками адміністрації ввічливий та тактовний, виконує їх законні вимоги без контролю.

Однак, на думку суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що протягом всього часу відбування покарання, засуджений до праці ставився не завжди сумлінно і змінив ставлення до неї фактично лише після другого кварталу 2021 року, тобто безпосередньо перед пільгою на умовно-дострокове звільнення.

Судом встановлено, що поведінка засудженого є негативною фактично протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.

Суд вважає, що сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень та наявність періодичних заохочень, не може бути самостійною та єдиною підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .

Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що засуджений ОСОБА_5 раніше був неодноразово судимий та звільнявся умовно-достроково, проте не зробив для себе належні висновки, продовжуючи вчиняти злочини, зокрема тяжкі та особливо тяжкий.
Такі відомості негативно характеризують засудженого ОСОБА_5 , та з урахуванням інших відомостей про особу засудженого, вказують на неможливість його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Оцінюючи в сукупності встановлені судом дані про особу засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, тяжкість вчиненого ним злочину, неодноразових судимостей, дає підстави вважати, що засуджений ОСОБА_5 лише почав ставати на шлях виправлення, проте, не довів його, а тому не готовий до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні спільного подання начальника Державної установи Казанківська виправна колонія №93 та голови спостережної комісії при Баштанській райдержадміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2021 року, якою відмовлено в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3