Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

2 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002501 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Сарни Рівненської області, громадянки України,

що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31.08.2021 ОСОБА_7 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 і стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого 300 000 гривень у рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильність кваліфікації її дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України. Внаслідок цього призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і є явно несправедливим через м`якість.

Як стверджує прокурор, висновок про те, що для виправлення особи немає необхідності у реальному відбуванні покарання, повинен базуватися на сукупності об`єктивних та суб`єктивних передумов. Разом з тим, суд не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, обставини його вчинення, її відношення, а так само особу винної, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, і не навів переконливих доводів про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства. Так, ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні визнала частково лише на суму 20 000 гривень. Незважаючи на те, що стороною захисту було надано докази на підтвердження її працевлаштування, не виявила бажання відшкодувати шкоду, взагалі, у зв`язку з чим виникають сумніви у тому, чи дійсно ОСОБА_7 працює, а не фіктивно оформила трудові відносини задля позитивної характеристики.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції дослідив дані про особу його підзахисної, яка до кримінальної відповідальності не притягувалася, задовільно характеризується, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, будучи в стані вагітності, втратила дитину, мала належну процесуальну поведінку, тощо. Також зауважує на думці потерпілого, який вважав, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання, її працевлаштуванні. З огляду на викладене та щире засудження ОСОБА_7 своєї поведінки, її згоду на виконання обов`язків, покладених вироком, вважає, що висновок суду про можливість виправлення без відбування покарання є обґрунтованим, у той час як реальне відбування покарання у виді позбавлення волі, навпаки, позбавить обвинувачену можливості заробляти та відшкодовувати шкоду потерпілому. Тому просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченої і захисника ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинила крадіжку грошових коштів, що належали ОСОБА_8 , у великих розмірах, за наступних обставин.

22 травня 2020 року близько 23 години ОСОБА_7 з дозволу ОСОБА_8 перебувала за місцем його проживання у квартирі АДРЕСА_3 . Вночі близько 4 години 23 травня 2020 року, випадково побачивши у ванній кімнаті квартири сумку (рюкзак), в якій знаходились грошові кошти, ОСОБА_7 вирішила їх таємно викрасти. З цією метою, діючи з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, а ОСОБА_8 тимчасово вийшов з квартири, ОСОБА_7 , перебуваючи у ванній кімнаті, переклала грошові кошти в сумі 300 000 грн. в поліетиленовий пакет, який викинула у вікно на вулицю. Після цього ОСОБА_7 під вигаданим приводом залишила квартиру потерпілого, за допомогою сторонніх осіб підібрала на вулиці пакет з грошима, які належали ОСОБА_8 , та розпорядилась ними на власний розсуд, залишивши місце злочину.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів переглядає вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена у великих розмірах, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується задовільно, відсутність обставин, що пом`якшують на обтяжують покарання, а тому правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження своїх висновків про можливість її виправлення без відбування покарання.

Суд взяв до уваги думку потерпілого, який вважав за можливе виправлення обвинуваченої без відбування покарання (а.с.175), що ОСОБА_7 , будучи вагітною, втратила дитину, мала належну процесуальну поведінку, працевлаштувалася та принципово щиро засудила свою поведінку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, дійсно, у своїй заяві від 14.05.2021 (а.с.175) потерпілий ОСОБА_8 просив призначити ОСОБА_7 найсуворіше покарання, але без його реального відбування, і вказував, що вона не відшкодувала йому нічого і навіть не намагалася вибачитися. До суду апеляційної інстанції потерпілий направив заяву від 10.11.2021 (а.с.227-229), в якій вказує, що підтримує апеляційну скаргу прокурора, і пояснює, що в суді першої інстанції просив призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України, оскільки вона обіцяла відшкодувати частину завданої шкоди після ухвалення вироку. Однак станом на дату подання заяви обвинувачена нічого не відшкодувала, усі спроби провести перемовини з цього приводу закінчуються її обманом, вона стала ігнорує його та не відповідає на телефонні дзвінки.

Докази працевлаштування ОСОБА_7 у матеріалах кримінального провадження відсутні, не надала вона їх і під час апеляційного розгляду. Ніяким чином на можливість виправитися без відбування покарання не може вплинути і переривання вагітності. А принципове щире засудження обвинуваченою своєї поведінки, як про це суд зазначив у вироку, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки протягом півтора роки ОСОБА_7 не вжила жодних заходів для відшкодування ОСОБА_8 завданої її діями шкоди, а після ухвалення вироку, яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, взагалі, ухиляється від спілкування з ним, що свідчить про відсутність критичної оцінки нею своїх дій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на обставини вчинення кримінального правопорушення, розмір завданих потерпілому збитків, відношення обвинуваченої до вчиненого нею діяння та його наслідків. А тому, зважаючи на дані обставини, приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не відповідає принципу невідворотності покарання і суперечить його меті, адже призводить до почуття безкарності.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, як про це просить прокурор.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує загальні засади призначення покарання, які враховані судом першої інстанції, обставини вчинення кримінального правопорушення та відношення ОСОБА_7 до вчиненого діяння та його наслідків, думку потерпілого і приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання такого ж виду і на той самий строк, як його призначив суд першої інстанції, яке однак належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових злочинів як нею, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_10 і ОСОБА_11 і за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня її затримання в порядку виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3