Номер провадження № 1-кп/756/730/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва клопотання захисника в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, про визнання доказу очевидно недопустимим,

УСТАНОВИВ:
У провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває наведене кримінальне провадження.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_5 було подано клопотання про визнання доказів недопустимими в порядку статей 87, 89 КПК України. Зокрема, сторона захисту просить визнати недопустимим протокол огляду місця події від 25.11.2011. Обґрунтовуючи дане клопотання сторона захисту зазначає, що відповідно до протоколу усної заяви про злочин вказана дата 26.12.2011, проте відповідно до протоколу огляду місця події від 25.11.2011 такий огляд проводився у період часу з 09:30 год. до 11:15 год. 25.11.2011, тобто за 1 місяць до фактичного повідомлення про злочин та факту самої події можливого злочину. При цьому в протоколі огляду місця події від 25.11.2011, не зазначені причини, чому він проводиться без постанови суду, як того вимагає ч. 6 ст. 177 КПК України та протягом доби з моменту проведення даної дії, слідчий не направляв копію протоколу обшуку прокуророві, що є підставою для визнання такого доказу (протоколу огляду місця події від 25.11.2011) очевидно недопустимим доказом. Крім того, в матеріалах справи зазначено, що обвинувачений ОСОБА_4 проживав у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , постійно, однак проведеним оглядом було порушено його право на недоторканість житла.

Крім того, указаний протокол огляду місця події від 25.11.2011 не відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку його складення. Так, у протоколі містяться пусті графи для заповнення протоколу, які після його складення та підписання не були викреслені з метою уникнення можливості дописати щось до нього. Більше того, протокол в графі підпис понятих № 1, № 2 не містить обов`язкових відомостей про понятого, який своїм підписом підтвердив відповідність відомостей у протоколі тим діям, які проводились під час проведення даної слідчої дії.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав подане клопотання захисника та просив його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні клопотання, посилаючись на те, що питання допустимості доказів суд має вирішити саме під час ухвалення рішення в справі по суті.

Вислухавши клопотання, думку учасників провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку суду жодна з обставин, яка наведена у клопотанні про визнання доказу очевидно недопустимим, не підпадає під перелік підстав для визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Тим більше, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним.

Суд бере до уваги, що доказ, який просить визнати недопустимим захисник, може бути визнано недопустимим судом під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду справи по суті, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими, що надані учасниками кримінального провадження. При цьому, ознаки очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям, а вирішення цього питання відноситься винятково до дискреційних повноважень суду.

Приймаючи таке рішення суд звісно бере до уваги вимоги ст. 177 КПК України ( у редакції 1960 року), які діяли на час проведення вказаного огляду. Однак суд наразі позбавлений можливості констатувати (принаймні оцінити та співставити) наявність тих порушень, на які посилається захисник, оскільки суд лише почав досліджувати докази, які зібрані під час проведення досудового розслідування, а також прийняті процесуальні рішення під час зібрання доказів.

Отже, оскільки судом не може бути встановлено очевидної недопустимості доказів наразі, тому відсутні і підстави для задоволення клопотання про визнання їх недопустимими.

Керуючись статтями 7, 84, 87, 94, 350, 369-372, 376, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання захисника в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, про визнання доказу очевидно недопустимим відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, яке буде прийнято за наслідками розгляду справи по суті.

Суддя ОСОБА_1