Постанова

іменем України
24 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 750/8582/20
провадження № 51-3217км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005022 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Норильська Красноярського краю Російської Федерації, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя

АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України

(далі КК) до позбавлення волі на строк 3 роки, відповідно до ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 186 КК,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 30 березня 2021 року щодо останнього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2021 року ОСОБА_6 засуджено до покарання: за ч. 3 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань за вказаним вироком та вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року, за сукупністю злочинів ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Також зазначеним вироком вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Відповідно до вироку 19 січня 2020 року близько 18:00 ОСОБА_6 , діючи умисно та повторно за попередньою змовою з особою, відомості щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, маючи єдиний умисел на відкрите викрадення майна та офіційних документів потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що їх дії є очевидними для останніх, прибули до квартири АДРЕСА_3 та почали гучно стукати у вхідні двері, доки ОСОБА_9 їх не відчинила. Після цього ОСОБА_6 спільно з особою, відомості щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, незаконно проникли до квартири, підійшли до ОСОБА_10 , яка лежала на дивані спальної кімнати. Особа, відомості щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, заподіяла ОСОБА_10 не менше двох ударів в обличчя, після чого з кишені кофти ОСОБА_10 відкрито викрала грошові кошти в сумі 750 грн, що належать ОСОБА_8 , та з-під подушки, на якій лежала ОСОБА_10 , витягла мобільний телефон марки «Тесnо mobile» моделі Т349 вартістю 170 грн, що належить ОСОБА_9 .
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 з-під подушки, на якій лежала ОСОБА_10 , витягнув мобільний телефон марки «Samsung Galaxy» серії J5, модель SM-J500H, вартістю 1000 грн, що належить ОСОБА_8 , мобільний телефон марки «Nomi» моделі і188, вартістю 238,95 грн, що належить ОСОБА_9 , та з підлоги підняв банківську картку акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , держателем якої є ОСОБА_8 .
Зазначеними протиправними діями ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, відомості щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, відкрито викрали вище згадану банківську картку, що є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, а також майно, належне ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , чим заподіяли ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 408,95 грн, а ОСОБА_8 1750 грн.
Чернігівський апеляційний суд 30 березня 2021 року ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
В решті вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2021 року залишено без змін.
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року ухвалено виконувати самостійно.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок Чернігівського апеляційного суду від 30 березня 2021 року та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання, із застосуванням положень частин 1 і 4 ст. 70 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
Захисник стверджує, що суд, призначаючи покарання, належним чином не врахував його сімейного стану і того, що на його утриманні перебуває неповнолітня дочка. На думку захисника, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення і своєю поведінкою довів, що має намір змінити життя на краще, розкаюється у вчиненому та бажає усунути негативні наслідки злочину. Крім того, захисник вказує, що ОСОБА_6 був позбавлений права на кваліфіковану правову допомогу.
Захисник вважає, що покарання повинно бути призначено за правилами ч. 4 ст. 70 КК, оскільки злочини, за які засуджено ОСОБА_6 , той вчинив до ухвалення вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав вимоги касаційної скарги та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні просив залишити касаційну скаргу захисника без задоволення як необґрунтовану.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, про причини неявки не повідомили, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
У касаційній скарзі захисник не оспорює доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 186 КК.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За ч. 2 ст. 433 КПК колегія суддів касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд розглянув провадження в межах, визначених ч. 1 ст. 337 КПК, відповідно до обвинувального акта, з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК, а апеляційний суд в межах апеляційної скарги прокурора відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК.
У касаційній скарзі захисника зазначено про порушення норм закону, які регулюють забезпечення права на захист від обвинувачення, а саме незабезпечення ОСОБА_6 ефективною правовою допомогою в ході досудового розслідування, однак ці доводи колегія суддів відхиляє з таких підстав.
За правилами ч. 2 ст. 48 КПК захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням у випадках та в порядку, визначених статтями 49 та 53 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 49 КПК суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно, а також коли суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його. Згідно зі ст. 52 КПК участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 не потребує обов`язкової участі захисника, мати захисника та отримувати його допомогу є правом підозрюваного, обвинуваченого, і ОСОБА_6 був належним чином проінформований про таке право та йому була надана можливість ним скористатись, про що свідчать його розписка у протоколі роз`яснення права на захист, де він особисто зазначив про відсутність бажання користуватися правовою допомогою, що його волевиявлення не пов`язано з його матеріальним становищем (т. 1, а. п. 70).
В ході судового розгляду ОСОБА_6 також не виявляв бажання користуватися правовою допомогою, будучи належним чином повідомлений про свої процесуальні права.
Таким чином, у цьому провадженні відсутні об`єктивні підстави вважати, що засуджений ОСОБА_6 був позбавлений права на кваліфіковану правову допомогу. Натомість матеріали провадження свідчать, що за усвідомлення такого права, він за власною волею їм не скористався, що не є порушенням права на захист.
Доводи захисника, наведені ним у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого ОСОБА_6 через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
У частині 1 ст. 75 КК встановлено, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Під час вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив скасувати вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2021 року щодо ОСОБА_6 та призначити йому покарання без застосування положень ст. 75 КК, де також звертав увагу суду апеляційної інстанції на необхідності самостійного виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення в аспекті ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку кримінальне правопорушення. Суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Крім того враховує кількість вчинених кримінальних правопорушень та вид сукупності правопорушень.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у ст. 50 КК.
Суд апеляційної інстанції, ухвалив новий вирок у частині призначеного покарання та остаточно визначив ОСОБА_6 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК, на підставі положень ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Таке рішення апеляційний суд постановив зваживши на обставини, встановлені в ході судового розгляду, зокрема ті, що пом`якшують покарання, якими визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; обставини, які обтяжують покарання, зокрема вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та рецидив злочину; особу винного, його стан здоров`я, сімейний стан та соціальну характеристику, попереднє притягнення до кримінальної відповідальності, узяв до уваги зміст досудової доповіді.
За вчинення умисного тяжкого корисливого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, суд призначив мінімальне покарання, визначене санкцією кримінально-правової норми, а остаточне покарання за приписами ч. 1 ст. 70 КК суд визначив шляхом застосування правила поглинення менш суворого покарання більш суворим, обравши таким чином найбільш м`яке, з передбачених ч. 1 цієї статті, правил призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Отже, явної несправедливості остаточно призначеного засудженому покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання, захисник у касаційній скарзі не зазначила, і таких даних у матеріалах кримінального провадження за наслідками касаційного розгляду не встановлено. Призначене апеляційним судом покарання за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК і його не можна вважати таким, що не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого.
Водночас, призначення покарання, визначене в розділі ХІ Загальної частини КК,

та звільнення від покарання та його відбування, визначене в розділі ХІІ Загальної частини КК, є різними інститутами кримінального права, кримінально-правові норми яких передбачають специфічні цілі, умови і підстави до застосування їх положень.
Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст. 75 КК, щозастосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені цією статтею.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду повинен ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, форму вини, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, кількість вчинених кримінальних правопорушень, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності, а також множинності правопорушень. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції в аспекті застосування приписів ст. 75 КК дійшов висновку, що місцевий суд у достатній мірі не врахував обставин вчинених кримінальних правопорушень і не зважив, що вони були вчинені в період досудового розслідування іншого кримінального правопорушення і після повідомлення ОСОБА_6 про підозру в іншому кримінальному провадженні. Відшкодування потерпілим по 115 грн заподіяної шкоди колегія суддів апеляційного суду визнала неспіврозмірним заподіяному, та обґрунтовано виходила з того, що сукупність установлених судом обставин не свідчить про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі, а висновок місцевого суду про застосування положень ст. 75 КК є необґрунтованим.
Доводи захисника про необхідність призначення остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань у цьому провадженні та за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року є безпідставними.
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 (провадження № 51-3600кмо20), якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, від відбування якого його було звільнено на підставі ст. 75 КК з випробуванням на строк 2 роки.
Правопорушення, за вчинення яких ОСОБА_6 засуджено у цьому провадженні, були вчинені до ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова вироку від 11 березня 2020 року, а тому рішення апеляційного суду про необхідність самостійного виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2020 року є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2021 року ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і місцевий суд не звільнив його від відбування зазначеного покарання з випробуванням, натомість вдався до безпідставного застосування положень ч. 4 ст. 70 КК.
За висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №199/1496/17 (провадження №51-2631кмо19) застосування положень ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі, яка за попереднім вироком була звільнена від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК, припустиме лише у разі, якщо вона засуджується за новим вироком до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням. В такому разі суд визначає остаточне покарання згідно приписів ч. 4 ст. 70 КК, а також звільняє особу від відбування остаточного покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 цього Кодексу. Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком.
Отже, переглянувши провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив апеляційний суд скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, вказував на неправильне застосування приписів ст. 75 КК і на підставі ст. 420 КПК постановити свій вирок, суд апеляційної інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Доводи захисника про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на його сімейний стан та бажання виховувати доньку, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини вже враховано під час обрання засудженому розміру і виду покарання. Крім того, в досудовій доповіді зазначено, що з сім`єю він припинив спілкування з 2018 року, з дочкою не спілкується, проживає у знайомого, де допомагає йому у веденні господарства.
Будь-яких переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення, вмотивованість висновку апеляційного суду, захисник засудженого у касаційній скарзі не навела. Наявність у ОСОБА_6 щирого каяття з приводу вчиненого та активне сприяння розкриттю злочину, його посткримінальна поведінка не є безумовною підставою до його звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки, як встановлено судом, ці обставини не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання.
Висновки апеляційного суду є обґрунтованими, рішення ухвалене на підставі правильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування оскарженого судового рішення, колегією суддів не виявлено.
На підставі наведеного колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та зміни вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6 .
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 30 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3