В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2022 м. Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області кримінальне провадження за № 0002441, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2021 за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, із повною загальною середньою освітою, розлученого, утриманців не має, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 19.04.2012 Білоцерківським міським судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки; 2) 05.06.2013 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки та 6 місяців. 11.07.2014 звільнений із місць позбавлення волі відповідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.07.2014, на підставі ст. 2 ЗУ «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року; 3) 30.10.2014 Білоцерківським міським судом Київської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців; 4) 23.12.2014 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки. 01.07.2016 звільнений з місць позбавлення волі; 5) 03.05.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1, 2 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. 20.08.2021 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5

У С Т А Н О В И В:

10.11.2021 близько 16-00 год. ОСОБА_3 , маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення майнового злочину, перебував за місцем проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2 .
В цей час ОСОБА_3 , перебуваючи в кімнаті вказаної квартири, на ліжку помітив мобільний телефон «Lenovo А6020 а 46» чорного кольору ІМЕІ 1) НОМЕР_1 , ІМЕІ 2) НОМЕР_2 вартістю 986.66 грн., належний ОСОБА_6 .
Достовірно знаючи, що вказаний мобільний телефон належить ОСОБА_6 у ОСОБА_3 виник умисел таємно його викрасти. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , діючи умисно, дочекавшись поки потерпіла вийде із кімнати де знаходився вказаний мобільний телефон та переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає, повторно, таємно, з корисливих мотивів викрав вищевказаний мобільний телефон та вийшов із вищевказаної квартири.
З викраденим майном ОСОБА_3 з місця скоєння злочину зник, привласнивши викрадене на свою користь, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 986.66 грн.
Окрім того, 21.11.2021 близько 11-30 год. ОСОБА_3 , маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення майнового злочину, перебуваючи по АДРЕСА_3 підійшов до металевого ліхтаря, де стояв пристебнутий металевим тросом велосипед марки "GHOST" моделі "7000", червоно-чорного кольору, вартістю 15830.00 грн., належний ОСОБА_7 .
У подальшому ОСОБА_3 , діючи умисно, таємно від оточуючих, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, дістав із кишені своєї куртки металеві щипці та, перекусивши металевий трос, викрав вищевказаний велосипед та залишив місце вчинення кримінального правопорушення.
Після чого ОСОБА_3 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши своїми діями ОСОБА_7 майнової шкоди на загальну суму 15830.00 грн.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України визнав повністю та надав пояснення аналогічні фактичним обставинам, викладеним в обвинувальному акті. Зокрема пояснив, що він 10.11.2021 близько 16-00 год. перебував за місцем проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2 . У кімнаті на ліжку він помітив телефон «Lenovo» чорного кольору та скориставшись тим, що ОСОБА_6 вийшла з кімнати, він викрав телефон та вийшов з квартири. Продав телефон за 500.00 грн, а гроші витратив на власні потреби. Крім того, 21.11.2021 близько 11-30 год. по АДРЕСА_3 , біля металевого ліхтаря він побачив пристебнутий тросом велосипед червоно- чорного кольору та захотів його викрасти. Для цього він узяв із кишені своєї куртки металеві щипці, перекусив трос, сів на велосипед та поїхав. Продав велосипед за 1000.00 грн. Ускоєному щиро кається, засуджує свою поведінку, щиро жалкує про вчинене, просив не позбавляти його волі, запевняв, що зробив для себе належні висновки та не допустить подібних дій у майбутньому. Шкоду потерпілим відшкодував повністю шляхом повернення викраденого майна та вибачився перед ними.
Потерпілий ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, натомість надіслав до суду заяву, якою просив проводити розгляд кримінального провадження у його відсутності, претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого не має, цивільний позов заявляти не має наміру.

Потерпіла ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не прибула, про причини неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи до суду не подала.

За згодою учасників судового провадження, зважаючи що за відсутності потерпілих можливо встановити всі обставини, які підлягають встановленню в даному кримінальному провадженні, суд постановив проводити розгляд справи у відсутності належним чином повідомлених потерпілих.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду не заперечували проти не дослідження доказів щодо тих обставин, що ніким не оспорюються, та судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати зазначені обставини у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.
За таких обставин суд визнає доказаними фактичні обставини справи щодо дати, часу, місця, способу скоєння кримінальних правопорушень, форми умислу, а також інші обставини, визначені ч. 1 ст. 91 КПК України.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Крадіжка визнається закінченим злочином з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо).

Визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна, місця, з якого воно було вилучено, та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд.

У даній справі встановлено, що обвинувачений мав вільний доступ до викраденого майна, вчинив крадіжку таємно від оточуючих, після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Відповідно до примітки 1 до статті 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_3 раніше неодноразово був засуджений за вчинення умисних злочинів проти власності, а саме: за ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку та вчинив новий умисний злочин проти власності, передбачений ст. 185 КК України.

Таким чином суд вважає встановленим факт того, що в цьому випадку, мало місце викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статтей 65-67 КК Україна враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд при призначенні покарання визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, обставини його вчинення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак, поведінку особи до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення,

Вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.
Щире каяття окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 643/13256/17 від 02.11.2021.

Як було встановлено у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 засуджує свою поведінку, щиро жалкує про вчинене, вибачився перед потерпілими та відшкодував завдану злочином шкоду шляхом повернення викраденого майна, що об`єктивно підтверджує його щире каяття.
Прокурором в обвинувальному акті обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, зазначено рецидив злочинів.

Водночас, суд вважає за необхідне виключити цю обтяжуючу покарання обвинуваченого обставину з огляду на наступне.

Відповідно до ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

Згідно з ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який у відповідності до ст.7 КПК України відноситься до загальних засад кримінального провадження. Складовими елементами даного принципу є юридична визначеність, заборона свавільності.

Також в ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено фундаментальний принцип «ніякого покарання без закону».

Європейський суд з прав людини в п.51 рішення від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» вказав на необхідність дотримання «якості закону», вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

З урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII від 22.11.2018р., який набрав чинності з 01.07.2020, приписами ст.12 КК України встановлено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини (ч.1). Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.2). Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі (ч.3).

В ст.32, 34 КПК України надано визначення понять «повторність кримінальних правопорушень» та «рецидив кримінальних правопорушень», тобто, мова йде як про кримінальні проступки, так і злочини.

Натомість, положеннями п.1 ч.1 ст.67 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються: вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів. Водночас, в п.2-4, 6-9, 13 ч.1, ч.2, 4 ст.67 КК України Законом №2617-VIII від 22.11.2018р. слово «злочин» замінено словами «кримінальне правопорушення».

Отже, аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачені в п.1 ч.1 ст.67 КК України обтяжуючі покарання обставини (повторність, рецидив) законодавець поширив лише на кримінальні правопорушення, вчинені у формі злочинів. Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_3 був раніше засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, яке в силу вимог ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, то наведена в обвинувальному акті обтяжуюча покарання обставина - рецидив злочинів - в даному випадку не може бути застосована.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалюється обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , встановлено, що він офіційно не працевлаштований, заробляє на життя тимчасовими заробітками; розлучений, зі слів має на утриманні двох неповнолітніх дітей, однак відповідних документів не надав; отримує медичну допомогу у лікаря-нарколога з приводу синдрому залежності від алкоголю з 2011 року, медичну допомогу у лікаря-психіатра не отримує; має зареєстроване місце проживання; раніше п`ять разів був засуджений за вчинення корисливих злочинів проти власності.
Судом враховується і проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі (майже 3 місяці), протягом якого було вчинено інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, що на думку суду свідчить про свідоме нехтування обвинуваченим правилами, встановленими в суспільстві в частині охорони права власності та про його стійку антисоціальну спрямованість та вперте небажання стати на шлях виправлення.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого.
Суд, реалізуючи принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості злочину, обставини злочину, особу обвинуваченого, обставину, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, його відношення до вчиненого, приходить до висновку що ОСОБА_3 представляє небезпеку для суспільства, його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тобто необхідним і достатнім для можливого виправлення ОСОБА_3 буде призначення йому покарання у виді позбавлення волі у нижній межі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 185 КК України.

Суд переконаний, що визначена ним вид і міра покарання, є необхідною і достатньою для можливого виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів. Таке покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності з урахуванням того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю для цього передумов, а застосування таких положень Закону буде явно несправедливим через м`якість покарання. Суд вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а отже звільнення ОСОБА_3 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.

Призначення ОСОБА_3 менш суворого покарання не буде відповідати меті покарання, а призначення більш суворого покарання буде явно несправедливим через суворість, враховуючи його відношення до вчиненого та обставини, які пом`якшують покарання.

Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого не має з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Цивільний позов у справі не заявлений.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Доля речових доказів вирішується відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання.
Речові докази:
мобільний телефон «Lenovo А6020 а 46» чорного кольору ІМЕІ 1) НОМЕР_1 , ІМЕІ 2) НОМЕР_2 , який згідно розписки переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_6 після набрання вироком законної сили - вважати повернутим власнику;
велосипед марки "GHOST" моделі "7000", червоно-чорного кольору, який згідно розписки переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_7 після набрання вироком законної сили - вважати повернутим власнику.
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя ОСОБА_8