ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/3049/21 (1-кс/623/837/21) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1778/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
власника майна - ОСОБА_6 ,
заявника - ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 про арешт майнау кримінальному провадженні №0000147 від 01.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 про арешт майнау кримінальному провадженні №0000147 від 01.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України.

Згідно оскаржуваної ухвали накладено арешт на майно, яке вилучене під час обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 , а саме на: 1) ланцюжок, виконаний з металу жовтого кольору; 2) каблучку у вигляді печатки, виконану з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору.
Визначено місце зберігання арештованого майна - Ізюмський РУП ГУНП в Харківській області за адресою: Харківська область, м. Ізюм, пров. Георгіївський, 2.
На зазначену ухвалу слідчого судді власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову слідчому в задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на те,що арештоване слідчим суддею майно не є доказом злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, а отже воно не є знаряддям або предметом злочину та не містить на собі його сліди, у зв`язку з чим, не відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України. Вказує, що на момент розгляду клопотання про арешт майна, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочину. Потерпілою особою не надано на підтвердження документів, які б підтверджували її право власності на майно, на яке вона посилається як на зникле. Крім того посилається на те, що слідчим суддею порушено принцип розумності, співмірності обмеження права власності. Вважає, що мета, яку вказав в своєму клопотанні слідчий, не обґрунтована та не підтверджується доданими до клопотання про арешт майна матеріалами.

Прокурор, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, був належним чином повідомлений засобами телефонного зв`язку про дату та час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву, в якій просить розглядати апеляційну скаргу без його участі. У задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.
Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, доводи власника майна ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити, а також заявника ОСОБА_7 , яка заперечувала щодо її задоволення, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР за №0000147 від 01.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
19.08.2021 року прокурор Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно, яке було вилучене під час обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 , а саме на: 1) ланцюжок, виконаний з металу жовтого кольору; 2) каблучку у вигляді печатки, виконану з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору.
В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що під час досудового розслідування встановлено, що 03.01.2021, приблизно о 16 годині 30 хвилин, невідома особа, знаходячись за місцем свого мешкання по АДРЕСА_2 , відкрито заволоділа золотими виробами у гр. ОСОБА_7 , чим спричинила останній матеріальний збиток.
За даним фактом відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за № 0000147 від 01.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
18.08.2021 в період з 07 години 47 хвилин по 09 годину 38 хвилин, на підставі ухвали слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду ОСОБА_1 , був проведений обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 , під час якого було виявлено: ланцюжок виконаний з металу жовтого кольору та каблучку у вигляді печатки виконану з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору. Вказані предмети були вилучені до Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області.
Приймаючи до уваги те, що майно, вилучене 18.08.2021 під час обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме ланцюжок виконаний з металу жовтого кольору та каблучка у вигляді печатки виконану з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору можуть бути предметом злочину, у подальшому можуть бути використаний як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та можуть відігравати роль речового доказу у кримінальному провадженні, з метою збереження речових доказів, запобігання можливості її приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, для проведення їх огляду за участю потерпілої та свідків, для проведення судових експертиз, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно.
Постановляючи рішення, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки прокурор довів наявність підстав вважати, що було вчинено злочин, передбачений ч. 1 ст. 186 КК України, а також враховуючи, що майно, а саме, ланцюжок, виконаний з металу жовтого кольору; каблучка у вигляді печатки, виконана з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору, можуть відігравати роль речових доказів у кримінальному провадженні, для проведення судових експертиз та забезпечення збереження вилученого майна, дійшов висновку про необхідність у накладенні арешту на зазначене майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.
Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на які слідчим суддею накладено арешт, ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту вилучених під час обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 , ланцюжка, виконаного з металу жовтого кольору; каблучки у вигляді печатки, виконаної з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору - відповідають критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було доказом вчинення злочину або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Більш того, постановою слідчого від 19.08.2021 року ланцюжок, виконаний з металу жовтого кольору та каблучка у вигляді печатки, виконана з металу жовтого кольору, з камінцем білого кольору, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000147 від 01.03.2021 року.
Крім того, відомості щодо кваліфікації злочину, які внесено до ЄРДР не є остаточними, оскільки пов`язані з попередньою кваліфікацією дій, які можуть в подальшому уточнюватись.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_6 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.
Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.
Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.
Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.
У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.
За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді