ЄУН № 337/4159/20
Провадження № 1-кп/337/101/2021
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2021 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, українця, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, працюючого машиністом крану в ПАТ «Дніпроспецсталь», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,
ВСТАНОВИВ:
03 серпня 2020 року приблизно о 13:50 годині ОСОБА_9 , знаходячись у під`їзді №1 будинку АДРЕСА_2 , маячи умисел на спричинення тілесних ушкоджень неповнолітній ОСОБА_10 , у ході раптово виниклого конфлікту штовхнув її правою рукою, а потім наніс ОСОБА_10 один удар ліктем правої руки в область губ, чим спричинив синці на передньо-правій поверхні шиї в середній третині, садна на рожевій каймані верхньої та нижньої губ ліворуч, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Законним представником неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину в розмірі 50 000 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_9 пояснив, що влітку 2020 року (дату точно не пам`ятає), приблизно опівдні, він повертаючись з прогулянки із собакою, підійшов по 1 під`їзду будинку АДРЕСА_2 . Біля під`їзду знаходилась дівчина, та на лавці поруч з під`їздом сидів чоловік, що дуже голосно розмовляв по мобільному телефону. Коли він за допомогою ключа від домофона відкрив собі двері до вищевказаного під`їзду, та почав заходити, дівчина спробувала зайти за ним. На запитання куди вона йде, дівчина почала поводити себе неадекватно, ображати його, висловлюватись нецензурною лайкою, та вимагати пропустити її. Він був приголомшений такою поведінкою, і сказав, що тепер точно її не впустить. Дівчина почала штовхати його в груди, бік та живіт, і намагалась протиснутись біля нього. Зачинити двері він не міг, оскільки дівчина підпирала їх рукою чи ногою. В якийсь момент вона схопила його рукою за шию, почала придушувати натискаючи на сонну артерію, і стала штовхати. Щоб зупинити ці дії, він рукою взяв її за шию, та відсунув від двері. Дівчина знову підбігла, та не даючи закрити двері, почала наносити йому удари руками та ногами, на які він не реагував, оскільки не вважав їх небезпечними. Коли він відволікся на собаку, дівчина нанесла йому удар пляшкою в область скроні, зламавши окуляри. В той момент він ОСОБА_11 відштовхнув її тильною стороною долоні. Інших ударів дівчині не наносив. Крові чи ушкоджень на ній не бачив. Умислу на спричинення тілесних ушкоджено не мав, та фізично образити не хотів. Крім того дівчина пошкодила його телефон. Після цього сходами спустилась інша дівчина, що мешкала в цьому будинку, та провела першу дівчину до своєї квартири.
В судових дебатах ОСОБА_9 наполягав на відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, неповноту проведення досудового розслідування, недопустимості частини доказів у справі, зокрема висновку судової-медичної експертизи №863 від 04.08.2020 року, протоколу слідчого експерименту від 14.09.2020 року, протоколів допиту потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . Наполягав на відсутність в його діях умислу на спричинення тілесних ушкоджень, і завдання потерпілою матеріальної та моральної шкоди саме йому. Просив визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, і відмовити в задоволенні цивільного позову.
Однак, не зважаючи на заперечення обвинуваченим викладених в обвинувальному акті обставин, суд вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду згідно наданими стороною обвинувачення такими доказами.
Так, потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 03 серпня 2020 року вона йшла до своєї подруги ОСОБА_14 робити манікюр. Підходячи до під`їзду, вона телефонувала ОСОБА_15 , щоб та спустилась і відчинила двері, оскільки домофон не працював, але побачивши, як в під`їзд заходить чоловік з собакою, сказала що зайде сама і спробувала увійти разом з ним. Чоловік зупинив її, сказавши що вона не має на це права, і повинна розповісти йому, куди йде. Коли вона відмовилась відповідати, чоловік взяв її рукою за шию і вдарив об двері. Після дав ляпасу, і 2-3 рази вдарив. Удари наносив долонею та ліктем. Вона не знала що робити. Чому він її бив, вона не розуміла, бо нічого поганого не робила, та того чоловіка не ображала. Далі по сходах спустилась ОСОБА_15 , та за руку завела її до під`їзду. Пам`ятає, що на лавці біля під`їзду в той час сидів якийсь чоловік і розмовляв по телефону. Наступного дня вона звернулась до лікаря. Після тих подій вона боїться чоловіків, та більше не приходить до подруги. Чоловіка, який наносив їй удари, може впізнати як присутнього в судовому засіданні ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що приблизно в серпні 2020 року до неї повинна була прийти на манікюр її подруга ОСОБА_10 . Так подруга в той день телефонувала тричі. Перший раз, коли казала, що підходить, і просила відчинити двері до під`їзду. Другий, сказала що не потрібно спускатись, оскільки вона зайде з чоловіком. Третій раз, вся в сльозах, і сказала що її б`ють. Вона побігла вниз, при цьому чула крики, а також нецензурні висловлювання чоловіка. Коли вона спустилась, то сказала чоловіку, що дівчина прийшла до неї, але той не реагував. Бачила, як чоловік давив ОСОБА_10 в двері, та наніс ляпаси. Цього чоловіка може упізнати як ОСОБА_9 . Крім того пам`ятає, що неподалік під`їзду був інший чоловік в оранжевій майці.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що в другій половині літа 2020 року, він розмовляв по телефону, сидячи на лавці, приблизно за 5 метрів від 1 під`їзду буд. АДРЕСА_2 . Він не бачив початок конфлікту, але коли почались крики, побачив як дівчина намагається потрапити в під`їзд, а чоловік її не пропускав, мотивуючи тим, що дівчина не мешкає в цьому будинку. Також до них підійшла друга дівчина, що проживала в цьому будинку. Щоб чоловік наносив удари дівчині, він не бачив. Той скоріше виштовхував дівчину. Дівчина намагалась прорватись, а чоловік вимагав щоб та довела, що прописана в цьому будинку. Щоб розняти учасників конфлікту, він підійшов, та став між ними. У дівчини, яку не пускали, бачив кров під носом і на білій сорочці. Також дівчина була заплакана, і казала, що зателефонує мамі. ОСОБА_9 він впізнає, як учасника того конфлікту.
Пояснення допитаних свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , як безпосередніх свідків події є логічними, послідовними, такими, що доповнюють одне одного і в цілому узгоджується з поясненнями потерпілої ОСОБА_10 і жодних сумнівів у суду не викликають. Незначні суперечності в їх показах обумовлюються суб`єктивним сприйняттям обставин події, часовим проміжком більше 6 місяців, що пройшов з моменту подій до часу надання пояснень суду, та не є такими, що виправдовують обвинуваченого. При цьому суд також виходить з того, що свідок ОСОБА_13 є сторонньою і неупередженою особою як до обвинуваченого, так і до потерпілої, а його покази не обтяжені будь-якими особистими взаємовідносинами зі сторонами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_9 є другом їх родини. Знає його близько шести років і може охарактеризувати лише з позитивної сторони. Він ніколи не був негативним чи озлобленим. Самих подій вона не бачила, але наступного дня 04 серпня 2020 року приїжджала додому до матері ОСОБА_17 , де ОСОБА_9 показував їй розбиті окуляри, телефон, та пошкодження на брові, і розповідав, що якась дівчина його вдарила пляшкою.
Свідок ОСОБА_17 пояснила, що приблизно 20 років працює на одному підприємстві з ОСОБА_9 , та ніколи не бачила його агресивним, чи інцидентів з його участю. В той день, 03 серпня 2020 року вона попросила ОСОБА_9 вигуляти собаку і дала ключі від домофону. Пізніше почула шум в під`їзді, і коли вийшла в загальний коридор побачила сусідку з дівчиною, що йшли до 11 квартири. За ними йшов ОСОБА_9 , у якого були поламані окуляри і телефон, та була кров на брові. У дівчат пошкоджень вона не побачила, але сусідка казала, що дівчину побили. Як вона зрозуміла ту, що була з сусідкою. Істерик, ридань чи сильних емоцій у дівчат вона не бачила. Пройшли вони досить швидко.
Зазначені пояснення свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 носять інформативний характер щодо характеристики обвинуваченого, та не є такими, що доводять або спростовують жодну з обставин, викладених в обвинувальному акті, а саме безпосередню поведінку ОСОБА_9 під час подій.
Окрім допитаних свідків, провина ОСОБА_9 в інкримінованому кримінальному правопорушенні підтверджується дослідженими в судовому засіданні, такими доказами.

Слідчим експериментом від 14 вересня 2020 року проведеного з 17:44 години по 17:55 години за участі потерпілої ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , оформленим протоколом проведення слідчого експерименту, а також додатком до нього відеозаписом слідчого експерименту. Відеозаписом детально зафіксовані відтворення дій, обстановки, обставин події та їх хронологія, що узгоджується з поясненнями в судовому засіданні і потерпілої ОСОБА_10 , і свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Щодо допустимості цього доказу, проти чого категорично заперечував обвинувачений, суд виходить з такого.

Слідчий експеримент проведений без суттєвих порушень ст. 240 КПК України, за участю потерпілої, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Участь під час слідчого експерименту спеціаліста ОСОБА_18 була озвучена дізнавачем, що підтверджено відеозаписом, та прокол відповідної слідчої дії ним підписано. Виконання ОСОБА_18 також і ролі статиста, який займав позицію розташування другого учаснику інциденту, мала легітимну мету, і не тягне за собою недопустимість слідчої дії в розумінні ст.ст. 87, 88 КПК України.

Таким чином, доказ є допустимими в розумінні ч.1 ст. 86 КПК України, а заперечення обвинуваченого щодо допустимості цього доказу є нікчемними.

Дослідженими судом експертними висновками:
№863 судово-медичної експертизи від 04 серпня 2020 року, згідно якої синці на правій поверхні шиї в середній третині, на передньо-внутрішній поверхні правого передпліччя в середній третині, садна на рожевій каймі верхньої та нижньої губ ліворуч у ОСОБА_10 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Вони утворилися від дії тупих предметів. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи та зі слів освідуваної;

№474/к судово-медичної експертизи за матеріалами справи, згідно підсумків якої, зважаючи на загальний збіг за характером виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , механізмом нанесення з характером травмуючого предмета, виникнення виявлених тілесних ушкоджень у постраждалою ОСОБА_10 не виключається за механізмом викладеним в протоколі допиту неповнолітньої ОСОБА_10 , а також відеозапису проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 .

Щодо недопустимості цих доказів за версією обвинуваченого, суд виходить з такого.

Судово-медичні експертизи №863 і №474/к у справі проведені без порушення Закону України «Про судову експертизу», відповідають вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України, та містять конкретні відповіді на поставлені запитання, які вдалося встановити за наданими експерту матеріалами. При цьому, висновок експерта є лише одним із доказів, і оцінюється у сукупності з усіма іншими обставинами справи. Незадоволення слідчим/дізнавачем клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, мало наслідком неможливість дати конкретну відповідь на певні запитання, що було належним чином мотивовано, і не спростовує інші встановлені висновки експертів. Отже підстав для визнання цих доказів недопустимими також немає.

Інших доказів стосовно фактичних обставин справи ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту для дослідження в судовому засіданні не надавалося.

Заявлене обвинуваченим клопотання про допит в якості свідка дізнавача ОСОБА_19 є необґрунтованим, оскільки дізнавач не був безпосереднім свідком обставин подій, і його покази не можуть бути в такому випадку джерелом встановлення обставин, що підлягають доказуванню. Щодо виклику дізнавача для надання пояснень відносно процесу чи неповноти досудового розслідування, то така дія буде суперечити завданням і засадам кримінального провадження, вийде за межі судового розгляду, і не доведе жодну з обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При цьому дізнавач є самостійною процесуальною фігурою, і втручання в його діяльність поза прямо передбаченою законом процедурою забороняється.

Посилання обвинуваченого на непроведення під час досудового розслідування ряду необхідних слідчих дій (одночасного допиту свідків із потерпілою та обвинуваченим, слідчого експерименту за участю обвинуваченого, тощо) також не заслуговують на увагу, оскільки кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Під час досудового розслідування дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_9 забезпечувалось захисником адвокатом ОСОБА_20 . При цьому клопотань дізнавачу на проведення таких слідчих дій стороною захисту не заявлялись. Не були заявлені такі клопотання обвинуваченим і під судового розгляду кримінального провадження. При цьому судом було роз`яснено обвинуваченому його право на забезпечення під час судового розгляду безоплатної кваліфікованої правової допомоги з боку або обраного ним, або призначеного йому захисника.

Не заслуговує на увагу також і позиція обвинуваченого щодо невизнання доказами протоколів допиту потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , оскільки такі документи стороною обвинувачення не надавались. Натомість, вказані особи, відповідно до ст.ст. 95, 352, 353, 354 КПК України були безпосередньо допитані в судовому засіданні.

Таким чином, аналізуючи та оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до переконання, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину повністю доводиться дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України доказами, які є взаємопов`язаними, повністю узгоджуються між собою та в своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про те, що умисел ОСОБА_9 не направлений на завдання фізичних ушкоджень потерпілій, є неспроможними.

Так за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Суд критично ставиться до показань обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його тверджень про те, що він наніс тілесні ушкодження потерпілій захищаючись від неї.
Так потерпіла ОСОБА_10 наполягає, що жодним чином обвинуваченого не ображала. Не бачили неправомірної поведінки потерпілої і безпосередні свідки конфлікту ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Також жодними належними і допустимими доказами не зафіксовано спричинення обвинуваченому будь-яких тілесних ушкоджень, чи псування його майна (телефону, окулярів).

При цьому слід враховувати, що відповідно до ч.1 ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Частиною 3 статті 36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто спочатку має бути встановлено право обвинуваченого на необхідну оборону, межі якої перевищено.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їх фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
При цьому стороною захисту не надано суду такі належні та допустимі докази, сукупність яких би свідчила про наявність у діях потерпілої такого суспільно небезпечного посягання, яке б вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого, шляхом застосування міцним, здоровим чоловіком фізичного насильства до шістнадцятирічної дівчинки, яка є значно меншою за нього також і за зростом, статурою, вагою, силою.
Таким чином, послідовність дій обвинуваченого, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, характер і не одиничність нанесених тілесних ушкоджень, свідчить про наявність умислу обвинуваченого на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , а озвучена ним версія щодо захист від неправомірної поведінки потерпілої, суд розцінює як спробу уникнути відповідальності за свої дії.

Зважаючи на викладене, дії обвинуваченого ОСОБА_9 суд кваліфікує ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого діяння, який є кримінальним проступком; дані, які характеризують обвинуваченого: раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, на обліках в КУ «ОКПЛ» чи КУ «ОКНД» не перебуває, офіційно працює машиністом крану в ПАТ «Дніпроспецсталь», де позитивно характеризується, одружений, неповнолітніх дітей не має, також позитивно характеризуються за місцем проживання. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, у справі встановлено не було.

З врахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого ОСОБА_9 , суд вважає, що вірним в даному випадку покаранням, яке сприятиме виправленню ОСОБА_9 , повинно бути покарання у вигляді громадських робіт на строк, передбачений санкцією інкримінованої статті. Така обрана міра покарання за переконанням суду відповідає не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованою та буде відповідати цілям покарання.

Процесуальні витрати, речові докази у справі відсутні. Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Щодо цивільного позову законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 гривень, слід зазначити таке.

Згідно ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За ч.1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Судом було встановлено, що ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_10 рукою, а потім наніс їй удар ліктем правої руки в область губ, спричинивши фізичний біль, синці на передньо-правій поверхні шиї в середній третині, садна на рожевій каймані верхньої та нижньої губ ліворуч, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ч.1, п.п.1, 2 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів .

За змістом ч.1, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно ч.1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Таким чином, з урахуванням того, що протиправними, винними діями обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілій ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості були легкими тілесними, та завдали фізичний біль, синці і садна, за собою хоч і не мали тяжких фізичних наслідків, однак відобразились на психіці неповнолітньої особи, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 5000 гривень, що буде достатньо й співмірно для встановлених обставин справи.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, і призначити його покарання у вигляді 190 (сто дев`яносто) годин громадських робіт.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , моральну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовити.

Копію вироку після проголошення негайно вручити учасникам розгляду справи.
Вирок може бути оскаржений в Запорізького апеляційного суду протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1