Справа № 308/3530/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/6/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 (пяти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, строком на 3 (три) роки.

Покладено на засудженого ОСОБА_7 у відповідності до ст. 76 КК України слідуючі обов`язки.

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 23 листопада 2018 року, близько 20 години 20 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , на ґрунті ревнощів до своєї дружини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом в приміщенні кухні, взяв будівельний молоток, та тримаючи його у руці, підійшовши в притул до ОСОБА_10 і наніс останній три удари металевою частиною зазначеного молотка по голові, чим спричинив ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з даним вироком прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення ОСОБА_7 покарання та кваліфікації кримінального правопорушення. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.3 ст.15 ч.1ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 7 років.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно змінив кваліфікацію кримінального правопорушення за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України та призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

На переконання прокурора, оскаржуваний вирок є невмотивованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що у цьому кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_7 , завдаючи потерпілій тілесні ушкодження у спосіб та за обставин, викладених у вироку, розумів можливі негативні наслідки своїх дій, що фактично настали, і бажав їх настання.

Наголошує, що ОСОБА_7 завдав три цілеспрямованих удари молотком по життєво важливому органу - голові потерпілої, що свідчить про усвідомлення засудженим небезпечного характеру своїх дій і що, посягаючи на життя ОСОБА_10 передбачав, що наслідками таких дій може стати смерть останньої та бажав цього.

Звертає увагу, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, по місцю його проживання, а саме в приміщенні кухні між ним та його дружиною виник конфлікт через те, що вона веде розгульний спосіб життя, зустрічається з іншими чоловіками, для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями, а саме молоток та удари були спрямовані у життєво важливі органи.

Крім того, прокурор зазначає характер та послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілої, однак не завершив злочин через появу по сторонніх осіб. Також, спрямованість на позбавлення життя свідчать записки які написав ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку потерпілої, яка заперечила апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як незакінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_10 .

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції за результатами судового розгляду, під час якого було допитано обвинуваченого, потерпілого, досліджені письмові докази сторони обвинувачення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку щодо винуватості ОСОБА_7 у вчинені умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Колегія суддів погоджується із кваліфікацією дій ОСОБА_7 саме за ч.1 ст. 121 КК України виходячи з наступного.

Пунктом 4 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Відповідно до ч.1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча і свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Обов`язковою умовою кримінально-правої кваліфікації дій винного, як замаху є наявність прямого умислу на вчинення відповідного злочину, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у рішеннях, прийнятих за результатами перегляду судових рішень з підстав, передбачених ст. 445 КПК України (постанови № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-32кс14 від 11 грудня 2014 року, №5-24к15 від 18 червня 2015 року), замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Так, надаючи пояснення в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції обвинувачений зазначив, що вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України не визнає та показав, що дійсно 23.11.2018 року біля 20.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, по місцю його проживання АДРЕСА_1 , а саме в приміщенні кухні між ним та його дружиною ОСОБА_10 виник конфлікт, через те, що вона веде розгульний спосіб життя, зустрічається з іншими чоловіками, в ході якого він не витримав, схопив лежачий на кухні будівельний молоток та вдарив ним декілька раз 2- 3 удари по голові дружини. Побачивши кров на обличчі дружини він злякався і став їй допомагати. В цей час, на кухню ввійшла його мати ОСОБА_11 , а його дружина вибігла в двір. Він намагався дізнатися про її стан, але його брат ОСОБА_12 його не допускав. Після пішов до кімнати і написав записки і чекав поліцію. Жодного наміру вбивати дружину він не мав.

Потерпіла ОСОБА_10 , надаючи свої показання як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції пояснила, що дійсно 23 листопада 2018 року, близько 19.00 год., між нею та її чоловіком ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, по місцю їх проживання АДРЕСА_1 виник скандал. 15 20 хв. тривала словесна перепалка, ревнощі через те, що вона веде розгульний спосіб життя, зустрічається з іншими чоловіками. Перебуваючи на кухні, вона повернулась до нього спиною і в цей час відчула удар по голові. На її крик, зайшла на кухню його мати ОСОБА_11 . Всього, отримала три удари по голові, свідомість не втрачала і вийшла в двір до шовгора ОСОБА_12 . ЇЇ чоловік ОСОБА_7 сам злякався, того що зробив і більше до неї не підходив. Вказує, що своїми вчинками сама довела чоловіка до таких дій і вважає себе у всьому винуватою.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції відмовився давати покази, відповідно до своїх прав і обов`язків свідка.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій не допитувалась, через не можливість прибуття до суду, через її похилий вік та стан здоров`я.

Судом першої інстанції також безпосередньо були досліджені письмові докази, зокрема: витяг з ЄРДР від 24.11.2018 року; протокол огляду місця події від 23.11.2018 року; протокол освідування особи від 24.11.2018 року; протокол медичного освідування для встановлення факту вживання алкоголю від 24.11.2018 року; постанова про визнання предметів речовими доказами від 24.11.2018 року; висновок судово психіатричного експерта № 30 від 13.03.2019 року підтверджує, що ОСОБА_7 є психічно здоровою людиною; висновок судово-медичного експерта № 15 від 17.12.2019; дані медичної документації, заповненої на ім`я ОСОБА_10 ; висновок судово-одорологічної експертизи № 32 від 22.02.2019; досліджений протоколу огляду предмета від 11.02.2019 року (а.с.131-133), як доказу обвинувачення на умисне заподіяння смерті іншій людині судом, з якого вбачається, що в паперовому конверті знаходяться дві записки з написами «Більше не можу терпіти, 23.11.2018, Я в здравому умі, щастя усім, Ваш тато любив усіх особенно ОСОБА_13 », на другій «за зраду, подивіться порно-відео, прощавайте я не винен» обвинувачений визнав, що це писав він, але це вже було після побиття жінки, в період коли він очікував працівників поліції.

Суд першої інстанції, досліджуючи доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_7 умислу на замах на вбивство ОСОБА_10 і вирішуючи питання про зміст і спрямованості умислу ОСОБА_7 , виходив із сукупності всіх встановлених обставин кримінального правопорушення, зокрема: способу, знаряддя кримінального правопорушення, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого і потерпілої, що передувала події, та дійшов до обґрунтованого висновку про зміну кваліфікації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В судовому засіданні встановлено, що потерпіла та обвинувачений є подружжям. Конфлікт між ними виник, внаслідок ревнощів через те, що потерпіла ОСОБА_10 вела розгульний спосіб життя, зустрічалася з іншими чоловіками. Як вказує потерпіла, вона свідомість не втрачала, останній сам злякався того, що накоїв і більше до неї не підходив, написав дві записки, в яких повідомив причини своєї поведінки. Вказаний перебіг подій, узгоджується із іншими наявними в матеріалах провадження доказами, які досліджувались судом.

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі та дослідженим у судовому засіданні доказам в їх сукупності і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, перекваліфікувавши його дії з ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК України.

Висновки суду також узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду, згідно якої при розрізненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15, ч.1 ст. 115 КК та ч. 1 ст. 121 КК, визначальними є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій.

Так, власне кількість нанесених обвинуваченим ударів молотком по голові потерпілої, а саме 3 удари, що у сукупності призвели до заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, у даному конкретному випадку, враховуючи інші обставини кримінального провадження, не може свідчити про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне вбивство ОСОБА_10 .

Колегії суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілої та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілої, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у розглядуваному випадку - тяжкі тілесні ушкодження.

Відтак, доводи прокурора про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не ґрунтуються на матеріалах даного кримінального провадження та вимогах закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, то колегія суддів не може з ними погодитися.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким злочином, конкретні обставини скоєного, його роль у вчиненому, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме його щире каяття у вчиненому, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Водночас, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував дані про особу винного, а саме, що обвинувачений, в порядку ст. 89 КК України, не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, має постійне місце роботи, за яким характеризується позитивно, а також думку потерпілої, яка вказала про відсутність претензій будь-якого характеру до обвинуваченого та вважає себе винною в тому, що сталося, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_10 , продовжують проживати спільно, разом ведуть спільне господарство.

Врахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування ним призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та призначив йому максимальний іспитовий строк, передбачений цією нормою закону.

Переконливих доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено, відтак підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку немає.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а отже апеляційні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: