ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представника потерпілого захисника ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_12 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2018 року, у кримінальному провадженні №0000019 від 02 вересня 2013 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, приватного підприємця, одруженого, маючого на утриманні чотирьох малолітніх дітей, при вчиненні правопорушення був депутатом Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, VI скликання, раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку терміном три роки не вчинить нового злочинута виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Позов прокурора про стягнення з ОСОБА_7 витрат на лікування залишено

Провадження №11кп/822/5 /21 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_13
Категорія ст.121 ч.1 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1
без розгляду.

Позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 судові витрати, які поніс потерпілий при оплаті за проведенні експертизи в розмірі 11028 грн.10 коп.

Запобіжний захід ОСОБА_7 - не обирався.

Згідно вироку районного суду, ОСОБА_7 13 червня 2012 року, приблизно о 08 год. 30 хв., знаходячись на АДРЕСА_2 , біля житлового будинку ОСОБА_10 , під час суперечки з останнім, яка виникла на ґрунті тривалих неприязних відносин, переслідуючи мету направлену на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс останньому, з достатньою силою не менше семи ударів кулаками рук в ділянку обличчя, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у вигляді: забою головного мозку легкого ступеню, перелому гайморової пазухи справа, перелому нижньої щелепи зліва, множинних забоїв, синців обличчя, гематоми навколо правого ока; синців навколо лівого ока, правої та лівої виличних ділянок носогубної складки; садна слизової оболонки правої щоки, лівої виличної ділянки, правого колінного суглобу; крайового сколу 1-3 зубів на нижній щелепі зліва, які згідно висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №167-Д від 19.12.2014 р. та висновку комісійної судово-медичної експертизи за №197 від 08.11.2017 року відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що призвели до стійкої втрати загальної працездатності більше, ніж на одну третину.

На вказаний вирок суду подані апеляційні скарги потерпілим ОСОБА_10 , прокурором ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_12 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .

Потерпілий ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ст. 121 ч.1 КК України та задовольнити його цивільній позов повністю, яким стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому та залишення без розгляду його позову щодо стягнення моральної шкоди в сумі 500 000 грн. є незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Зазначав, що ОСОБА_7 призначено надто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і необґрунтовано застосовано до останнього ст. 75 КК України. Також посилається на те, що суд при залишенні без розгляду питання про моральну шкоду в недостатній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину та фізичні й моральні страждання, яких він зазнав як потерпілий.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі, не заперечуючи кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у скоєнні кримінального правопорушення, вважає вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16.02.2018 р. в частині призначення покарання ОСОБА_7 незаконним з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування судом закону, який не підлягав застосуванню. Просить скасувати вирок районного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, у зв`язку із неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання та призначити покарання в межах санкції статті без застосування ст. 75 КК України.

При цьому вказує, що судом неналежним чином було враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, який є тяжким і за який передбачено покарання на строк від 5 до 8 років. Посилається, що судом не було враховано те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які призвели під час травматичного процесу до незворотних змін і за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш, ніж на 1/3 ( не менш 33%).

Адвокат ОСОБА_12 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок районного суду щодо його підзахисного та закрити кримінальне провадження по вказаній справі.

Посилається на те, що повідомлення про підозру його підзахисному було вручено особою, яка не наділена процесуальними повноваженнями. Зокрема, зазначав, що обвинувальний акт містить дані щодо процесуальних керівників у вказаному кримінальному провадженні, однак в ньому відсутні відомості щодо включення прокурора регіональної прокуратури ОСОБА_14 до групи прокурорів. Також звертає увагу суду на те, що в справі є декілька судово - медичних експертиз, які відрізняються між собою. А саме, дві перші Чернівецькі експертизи (першочергова та комісійна) встановлювали причино - наслідковий зв`язок від дій його підзахисного, а останньою Дніпропетровською експертизою (комісійною) це питання взагалі не досліджувалось, а тільки встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого. Тому вважає, що районним судом при розгляді справи остання експертиза не повинна була братися до уваги, як така щодо доводить винуватість ОСОБА_7 . Зазначав, що доказів, які б підтверджували винуватість ОСОБА_7 , крім показань потерпілого, у справі немає.

Обвинувачений ОСОБА_7 на подані прокурором та потерпілим апеляційні скарги, подав заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні їх скарг та скасувати вирок районного суду щодо нього за ч.1 ст.121 КК України і провадження по справі закрити.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, думку потерпілого та його законного представника захисника ОСОБА_11 , а також прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, а апеляційну скаргу адвоката обвинуваченого, як необґрунтовану, залишити без задоволення, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляцію повністю, а апеляційні скарги потерпілого та прокурора просили залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та з`ясувавши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 13 червня 2012 року приблизно о 08 год. 30 хв. на вул. Черешневій, що в с. Годилів Сторожинецького району Чернівецької області біля будинку ОСОБА_10 під час суперечки з останнім, яка виникла на ґрунті тривалих неприязних відносин, наніс останньому не менше семи ударів кулаками в обличчя, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у виді забою головного мозку легкого ступеня, переломів гайморової пазухи та нижньої щелепи, множинних забоїв, синців на обличчі, гематоми навколо правого та синців навколо лівого ока, виличних ділянок носогубної складки, саден слизової оболонки правої щоки, лівої виличної ділянки, правого колінного суглобу, крайового сколу 3 зубів на нижній щелепі, які призвели до стійкої втрати загальної працездатності більше, ніж на одну третину.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України, а саме, умисне тяжке тілесне ушкодження, поєднане зі стійкою втратою працездатності не менше як на одну третину.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Тому, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість щодо встановлених фактичних обставин справи визнав повністю, щиро розкаявся і підтвердив факт нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 . При цьому, із висновками наданих експертиз та наслідками, які настали від його дій по відношенню до потерпілого погодився. Вчинення ним неправомірних дій щодо останнього усвідомлював.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 було підтверджено факт нанесення йому 13.06.2012 р. о 08 год. 30 хв. біля його будинку, що у АДРЕСА_2 , тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 .

В апеляційній інстанції потерпілий зазначив, що ОСОБА_7 при зазначених обставинах, 13.06.2012 року наніс йому численні удари в голову, щелепу, носову перегородку, грудну клітку та по ногам. Також вказав, що тяжкі тілесні ушкодження зі стійкою втратою працездатності не менше як на одну третину, виникли внаслідок завдання йому ударів обвинуваченим.

Разом з цим, такими, що не заслуговують уваги є твердження адвоката ОСОБА_12 у поданій ним апеляційній скарзі про те, що висновки експертів (№ 005- комісійна судово-медична експертиза Чернівецького обласного бюро, №167-Д- додаткова комісійна судово-медична експертиза Чернівецького обласного бюро, № 197 повторна комісійна судово-медична експертиза Дніпропетровського обласного бюро) є суперечливі і викликають сумніви у їх правильності, виходячи з наступного.

Як убачається із наданих матеріалів провадження (т.4, а.п. 50-54 вирок районного суду), що районним судом було повно та об`єктивно досліджено вищевказані докази, які є послідовними і узгоджуються між собою щодо тяжкості нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та стійкої втрати ним працездатності не менше як на одну третину, а також щодо наявності причинного зв`язку між протиправними діями обвинуваченого і наслідками, які настали для здоров`я потерпілого.

Зокрема, висновком комісійної судово-медичної експертизи від 31.01.2014 року № 005, проведеної Чернівецьким обласним бюро (т.2, а.п. 32-40) було підтверджено те, що внаслідок травмування гр. ОСОБА_10 настали наслідки, які призвели до виникнення стійкої втрати останнім загальної працездатності різних ступенів, яка у потерпілого складала в загальному 60% та перевищує 1/3 (33%) і що спричиненні останньому ушкодження за вказаним критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Крім цього, висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 167-Д від 19.12.2014 року, проведеної Чернівецьким обласним бюро (т.2 а.п. 90-102) було підтверджено механізм виникнення тілесних ушкоджень на тілі гр. ОСОБА_10 , описано наслідки гемофтальма правого ока, що дозволяло вважати про наявність прямого причинного зв`язку між травмою виниклою 13.06.2012 року та зниженням гостроти зору правого ока на момент проведення зазначеної експертизи. Отже, даною експертизою було підтверджено те, що у зв`язку із травмуванням гр. ОСОБА_10 настали наслідки, які призвели до виникнення стійкої втрати ним загальної працездатності різних ступенів, яка у потерпілого складала в загальному 60%, що перевищує 1/3 (33%) і що спричиненні останньому ушкодження (за їх наслідками) за вказаним критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до стійкої втрати загальної працездатності, більше ніж на одну третину.

При цьому, висновком комісійної судово-медичної експертизи № 197 від 08.11.2017 року, проведеної Дніпропетровським обласним бюро (т.3, а.п. 254-292) аналогічно було констатовано настання наслідків під час травмування гр. ОСОБА_10 13.06.2012 року, які призвели до виникнення стійкої втрати ним загальної працездатності різних ступенів - 70%, що перевищує 1/3 (33%), які за зазначеним критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, судом першої інстанції на підставі вказаних експертиз, які є належними та допустимими та не суперечать одна одній, було вірно встановлено об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме, причинний зв`язок між протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_7 і наслідками, які настали для здоров`я потерпілого, а також тяжкість та характер тілесних ушкоджень наявних у останнього.

Водночас, колегія суддів не може погодитися і з доводами захисника обвинуваченого з приводу того, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 було вручено особою, яка не наділена процесуальними повноваженнями.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме із довідки Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області ( т. 2, а.п. 104), що 11.11.2010 року ОСОБА_7 був обраний депутатом Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області та на час вчинення ним інкримінованого злочину, перебував у вказаному статусі.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення депутату місцевої ради може бути здійснено відповідно Генеральним прокурором, заступником Генерального прокурора, керівником відповідної регіональної прокуратури.

Із наданих матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_7 25.02.2015 року прокурором Чернівецької області ОСОБА_14 було вручено повідомлення про підозру (т.2, а.п.105-108).

Частиною 1 ст. 37 КПК України встановлено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Таким чином, ОСОБА_14 , будучи керівником регіональної прокуратури та відповідно до норм чинного законодавства України, обґрунтовано вручив повідомлення про підозру ОСОБА_7 .

Що стосується доводів прокурора та потерпілого у поданих ними апеляціях, з приводу призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 занадто м`якого покарання, то колегія суддів вважає їх слушними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд також має враховувати тяжкість вчиненого злочину, особу винного та дотримуватись загальних принципів, встановлених законом щодо призначення покарання.

Разом з цим, районний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, недостатньо врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину та не навів переконливих доводів призначення покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Так, судом першої інстанції не було в достатній мірі враховані фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, що обвинувачений визнаний винуватим у вчинені тяжкого злочину (згідно ст. 12 КК України), а також настання наслідків після скоєного обвинуваченим по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 ..

Апеляційним судом встановлено, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції всупереч вищенаведеним вимогам закону не врахував сукупність всіх обставин, які могли б вплинути на його висновки щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Одночасно, колегія суддів при постановленні вироку бере до уваги і наступне. Це зокрема, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї винуватості щодо встановлених фактичних обставин справи, щире каяття та добровільне відшкодування останнім потерпілому ОСОБА_10 матеріальної та частково моральної шкоди.

Разом з цим, враховуючи наведене, вважає, що виправлення ОСОБА_7 є неможливим без реального відбування покарання за наслідками, які настали для здоров`я потерпілого.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України) та ухваленням свого вироку з можливістю призначення останньому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі встановленого санкцією ч.1 ст. 121 КК України.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_7 є одруженим, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, вважається одним із засновників та керівником ДЮФК (дитячо-юнацький футбольний клуб) «Спарта», до кримінальної відповідальності притягується вперше, що з моменту вчинення злочину минуло 8 років та врахувавши обставини, які пом`якшують покарання (визнання ним своєї винуватості щодо фактичних обставин справи, щире каяття та відшкодування матеріальної та частково моральної шкоди), вважає, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення останньому за ч.1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі, що узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена по даній справі та відповідає вимогам ч.2 ст. 439 КПК України.

Таке покарання, буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується вимог апеляційної скарги потерпілого, в частині задоволення поданого ним позову щодо стягнення моральної шкоди, яку суд залишив без розгляду, то судова колегія вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди відноситься до обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване ст.ст. 32, 56 Конституції України.

Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ч.3, ч.4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження, колегією суддів було встановлено, що суд першої інстанції, визнав позов потерпілого ОСОБА_10 обґрунтованим, разом з тим, прийшов до висновку, що його слід залишити без розгляду, у зв`язку з тим, що останній не сплатив судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди.

Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм ЦПК України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено сплату судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди за вчинений злочин. Тому позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Тому судова колегія приходить до висновку, що моральна шкода полягає у перенесених потерпілим емоційних, фізичних, психічних стражданнях, які потерпілий зазнав як під час скоєння злочину та які призвели до порушення звичайного способу життя ОСОБА_10 ..

Як видно зі змісту цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 , на власну користь, відшкодування за спричинену злочином моральну шкоду в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до п.3, 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, колегія суддів враховує те, що потерпілому були нанесенні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до стійкої втрати загальної працездатності більше ніж на одну третину.

Крім цього, звертає увагу і на глибину фізичних та душевних страждань, яких потерпілий зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою ОСОБА_7 , наслідком якої стало непоправне ушкодження здоров`я.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги і твердження апелянта про те, що ставлення обвинуваченого до нього, як до потерпілого не змінилося, обвинувачений упродовж тривалого часу не вживав жодних заходів до відшкодування моральної шкоди за власною ініціативою, не надавав ніякої допомоги у лікуванні і реабілітації, а лише на час касаційного розгляду вказаного кримінального провадження, в період з травня по червень 2018 року ОСОБА_7 сплатив потерпілому моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч ) грн..

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню із стягненням з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 150 000 грн. моральної шкоди, що на думку колегії суддів вказаний розмір відшкодування буде відповідати вимогам ст.23 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 128, 370, 404, 405, 407, 409 ч.1 п.4, 413 ч.1 п.2, 418, 420 ч.1 п.4 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

З А С У Д И Л А:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 , діючого в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_7 з моменту вручення йому копії вироку.

Головуючий, суддя: Судді:

__________________ ____________________ __________________ ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

"Згідно з оригіналом"
Суддя - доповідач _____________________ ОСОБА_1
28.09.2021 року

(дата засвідчення копії)