Справа № 161/455/20 Провадження №11-кп/802/103/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 122 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0004466 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року щодо ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Чернігів, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з неповною середньою освітою, студент Волинського коледжу Національного університету харчових технологій, неодружений, не працюючий, раніше не судимий;
засуджений за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
Відповідно до ст.ст.75, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.
У відповідності до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та навчання.
Вироком вирішено цивільний позов.
ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за те, що він 02 грудня 2018 року близько 21.40 год., знаходячись на прилеглій території нічного клубу «XXI століття», за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 2, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, під час словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_12 , наніс йому один удар правою рукою в ділянку потилиці, після чого, обхвативши обома руками за його тулуб, перекинув через себе, внаслідок чого останній впав на землю, після чого наніс удар ногою у ділянку спини потерпілого.
Внаслідок вказаних дій неповнолітній ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесне ушкодження у вигляді закритого косого перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням відламків, який згідно висновку судово-медичного експерта №574 від 03.09.2019 за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для його загоєння необхідний час більше 21-ї доби.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що призначаючи покарання судом не враховано, що обвинувачений вини у вчиненому не визнав, не розкаявся, заподіяних збитків не відшкодував. Також вказує на те, відсутність судимостей в ОСОБА_9 , наявність постійного місця проживання і навчання, є лише анкетними даним, а тому вказані обставини не дають підстав для звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України. Крім того, потерпілий наполягав на призначенні ОСОБА_9 найсуворішого покарання. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити покарання у позбавлення волі на строк один рік.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що суд безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту про повторний допит свідка ОСОБА_13 та про проведення слідчого експерименту. Вказує на те, що проведений слідчий експеримент під час досудового розслідування без участі потерпілого, є порушенням порядку його проведення, передбаченого КПК України. Також зазначає, що на час постановлення вироку обвинуваченому виповнилось 18 років, а тому судом безпідставно покладено обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на батька обвинуваченого ОСОБА_7 .. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України, у випадку неможливості винести новий вирок, направити справу на розгляд до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, його захисника та законного представника, які подану захисником апеляційну скаргу підтримували, при цьому заперечили проти апеляційної скарги прокурора та просили скасувати вирок суду, думку прокурора, яка підтримувала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечувала апеляційну скаргу сторони захисту та просила скасувати вирок і ухвалити новий, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.
Згідно положень ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Нормами ст.94 КПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримані.
Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У роз`ясненнях, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема обвинувального акту, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України.

Спростовуючи доводи сторони захисту в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Незгода сторони захисту з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_9 злочину, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне. Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанцій і вважає, що за встановлених судами обставин, дії ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України кваліфіковано правильно.
Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції поклав в його основу показання потерпілого ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті, та дійшов висновку, що їх показання є послідовними, узгоджуються між собою та іншими наданими і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, будучи допитаним місцевим судом потерпілий показав, що 02.12.2018 він разом з товаришем ОСОБА_16 прийшли на дискотеку, ще до відкриття клубу купили та випили по пляшці «наливки» і по одному енергетичному напої. Після відкриття клубу вони пішли на дискотеку, трохи посиділи, відчував, що перебував у стані сп`яніння. Згодом відчув що поруч з ним хтось сів незнайомий хлопець, якого останній попросив відсісти, оскільки навколо всі місця були вільними. Однак той продовжував його зачіпати, просив у нього телефон, на що він відмовив та, вже у грубій формі сказав, щоб той відсів. Коли вони виходили з клубу, то знову побачили того хлопця, який сказав «зараз з Вами розберуться…» Вийшовши на вулицю, пішов вниз по дорозі від закладу, відчув удар в потилицю (хто бив не бачив), від чого йому запаморочилось в голові, після чого відчув, що вже падає, в цей момент обвинувачений перекинув його через себе. Він дійсно впав на сніг, однак він був весь втоптаний, а відразу ж коли впав, відчув різку біль в лівому плечі, після чого цю біль відчував постійно. Від болю він на деякий час втратив свідомість, а до тями прийшов від ударів в обличчя, які наносив інший хлопець той ОСОБА_17 , який до нього чіплявся у приміщенні клубу, після чого, він відчув ще один удар в спину, який ймовірно наніс ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_17 був перед ним та його не наносив. Потім почув, як хтось крикнув «йому вистачить» і вони відійшли, він пішов до ОСОБА_16 . На наступний день він пішов на практику, а повернувшись, розповів мамі про події та, що йому дуже болить плече, вони пішли в лікарню, де виявили перелом та провели операцію.
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 показав, що у грудні 2018 (точної дати не пам`ятає) гуляв з товаришем ОСОБА_12 , близько 18.00-18.30 год. Вони, для сміливості, оскільки раніше не були на дискотеці, купили 2 пляшки по 0,5 л «наливки» та по пляшці «Рево» та вжили. Після чого пішли в клуб, де він танцював, а ОСОБА_18 пішов на другий поверх та дивився на танцювальний майданчик. Коли він піднявся до ОСОБА_19 на другий поверх, то він повідомив , що до нього чіплявся якийсь незнайомий хлопець та вони сперечались, тому він пішов комусь дзвонити. Після закінчення дискотеки (приблизно о 21.40 год.) він забирав куртку з гардеробу, а потерпілий вже вийшов на вулицю. У момент, коли вже він вийшов, то побачив, що ОСОБА_20 через ліве плече кинув ОСОБА_21 (який стояв до обвинуваченого спиною), внаслідок чого той впав на втоптаний сніг на ліве плече разом з обвинуваченим. Яким чином наносились перші удари потерпілому не бачив. Після чого обвинувачений встав та вдарив ще раз потерпілого в спину, в той час як інший хлопець - ОСОБА_17 бив його в обличчя. Ствердив, що не бачив, щоб хтось з них потерпілого бив в плече.
Свої показання свідок ОСОБА_14 підтвердив і під час слідчого експерименту від 13.06.20219 за його участю (а.к.п.121-123).
Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_13 суду показав, що приблизно на початку грудня 2018 року він був в нічному клубі «ХХІ століття». Побачив потерпілого, який сам сидів, тому вирішив до нього «почіплятись», присів біля нього та умисно зачепив його за плече, внаслідок чого між ними виникла словесна суперечка, під час якої потерпілий нецензурною лексикою сказав пересісти від нього. Після чого він вийшов, зателефонував до ОСОБА_22 та розповів про дану подію. Обвинувачений погодився приїхати та допомогти розібратись у конфлікті. Коли закінчилась дискотека, він підійшов до потерпілого та його товариша та сказав їм вийти на вулицю. Першим вийшов потерпілий, тоді ОСОБА_20 вдарив його двічі кулаками по обличчю і животі, а потім перекинув через себе, внаслідок чого потерпілий впав на ліве плече, тоді він вдарив його по корпусу (в праву частину ребер), після чого потерпілий намагався встати і він вдарив ще його двічі кулаком в обличчя. Зазначив, що потерпілий ні йому, ні обвинуваченому ударів не наносив.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції вважає показання потерпілого та вище зазначених свідків логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину саме обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
З висновку додаткової судово-медичної експертизи №817 від 11.11.2019 вбачається, що згідно даних спеціальної медичної літератури переломи ключиці виникають внаслідок прямого удару по ключиці, або при падінні на витягнуту руку, лікоть, зовнішню поверхню плеча. Таким чином, перелом ключиці у ОСОБА_12 міг виникнути як внаслідок прямого удару тупим предметом в ділянку лівої ключиці, так в процесі боротьби з послідуючим кидком через себе, падіння та ударом об землю з упором на витягнуту руку, лікоть чи зовнішню поверхню плеча (а.к.п.125-127).
Судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
Зокрема, у поданій апеляції захисник стверджує про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, однак апеляційний суд вважає наведені твердження такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами у кримінальному провадженні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Твердження сторони захисту, що суд першої інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені стороною захисту, є безпідставними.
Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Суд першої інстанції надав обґрунтовані відповіді на основні сторони захисту доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав їх необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію.
Також апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.ст.75, 104 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_9 вину у вчиненому не визнав, не розкаявся, завданих збитків не відшкодував, а тому суд першої інстанції не міг застосовувати до нього положення ст.ст.75, 104 КК України є безпідставними, оскільки вказані обставини, не є такими, які виключають можливість застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, за наявності для того законних підстав.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії не тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Так, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд обґрунтовано відніс вчинення злочину неповнолітнім.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.
Крім того місцевим судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, має постійне місце проживання та навчання, де характеризується задовільно, згідно матеріалів досудової доповіді ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, що дає підстави вважати, що виправлення неповнолітнього можливе без ізоляції від суспільства, зважаючи, що він не працевлаштований, що виключає можливість призначення покарання у виді виправних робіт.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є надто м`яким.
З урахуванням обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, даних про його особу, місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі статей 75, 104, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах однорічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Отже, призначене ОСОБА_9 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Що стосується доводів захисника щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілого із батька неповнолітнього обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до приписів ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно вимог ст.1179 ЦК неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальниками, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їх вини.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

З врахуванням вказаних норм закону, з врахуванням того, що обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, не працює, самостійного заробітку або майна не має, оскільки протилежного в судовому засіданні не наведено, тому місцевий суд обґрунтовано відшкодування завданих збитків поклав на його законного представника, а саме батька обвинуваченого.
Також суд першої інстанції належним чином врахував характер і обсяг страждань потерпілого, їх тривалість і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд з дотриманням вище зазначених вимог закону прийняв обґрунтоване рішення щодо цивільного позову потерпілого в тому числі щодо розміру стягнення моральної шкоди.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: