КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 13 травня 2021 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 , - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2021 року,

за участі: прокурора представника ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою залишено без задоволення клопотання старшого слідчого СВ ВП № 2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002872 від 02 жовтня 2019 року за ч. 3 ст. 190 КК України.
Щодо строку апеляційного оскарження апелянт зазначає, що 22 січня 2021 року слідчим суддею розглянуто клопотання слідчого без виклику потерпілої та її представника, копії ухвали не надіслано та слідчим суддею відмовлено в її отриманні, оскільки потерпіла ОСОБА_5 та її представник не мають відношення до даної справи. Лише 05 лютого 2021 року представник потерпілої отримав копію ухвали слідчого судді від 22 січня 2021 року у слідчого ОСОБА_8 .

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді не містить мотивів і обґрунтування з яких слідчий суддя дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання слідчого.

Зазначає, що вказаний автомобіль перебуває у володінні сторонніх осіб є об`єкт злочину, визнаний речовим доказом і може забезпечити кримінальне провадження.

На думку апелянта, у разі не вжиття заходів забезпечення позову (не накладенні арешту на майно), це призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (об`єкту злочину).

Заслухавши доповідь судді, доводи представника володільця майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Білоцерківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 02 жовтня 2019 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0002872, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що на початку 2018 року ОСОБА_9 познайомилася з ОСОБА_10 , котрий запропонував потерпілій вкласти гроші в розвиток його бізнесу у сфері пасажирських перевезень. З цією метою, ОСОБА_10 попросив у ОСОБА_9 грошові кошти на придбання мікроавтобуса, а також передачі у користування мікроавтобуса, на умовах оренди, що перебував у власності потерпілої. У подальшому, потерпіла ОСОБА_9 передала ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 9000 доларів США, за які він придбав автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 310D» д.н.з. НОМЕР_1 , котрий зареєстрував на своє ім`я, видавши довіреність про право розпорядження вказаним транспортним засобом на ім`я потерпілої ОСОБА_12 . Також ОСОБА_10 передано у користування автомобіль «Mercedes Benz Sprinter313 CDI» д.н.з. НОМЕР_2 . За оренду вказаних транспортних засобів, ОСОБА_13 в період з травня 2018 до квітня 2019 року, сплатив ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 2000 доларів США. У подальшому виплати припинив, посилаючись на те, що автомобілі постійно перебувають в ремонті, а 17 квітня 2019 року, під час зустрічі з ОСОБА_9 та її чоловіком ОСОБА_14 у кафе «Крафт» в м. Києві, заявив, що поверне вказані автомобілі в обмін на сплату йому грошових коштів в сумі 15000 доларів США. За допомогою працівників поліції автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI» д.н.з. НОМЕР_2 повернуто потерпілій ОСОБА_9 , натомість місцезнаходження автомобіля марки «Mercedes Benz Sprinter 310D» д.н.з. НОМЕР_1 , котрий як стверджує потерпіла вона придбала, без переоформлення, їй невідоме.
15 січня 2021 року старший слідчий СВ ВП № 2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 310D» д.н.з. НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_11 , шляхом заборони відчуження та розпорядження арештованим майном в якості способу обтяження.
Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2021 року клопотання залишено без задоволення, з тих підстав, що дане клопотання ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року залишено без задоволення.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, старший слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою таке майно визнано речовим доказам.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався слідчий.

Доводи представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

З наявної в матеріалах провадження постанови старшого слідчого СВ поліції № 2 Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 від 01 вересня 2020 року незрозуміло, яке доказове значення має вилучене майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Разом з тим, за положенням ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що зазначене майно у клопотанні старшого слідчого набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого про визнання зазначеного майна речовими доказами.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції прокурором надано постанову заступника начальника ВРЗЗС СБ Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_15 від 02 квітня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0002872, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за відсутності складу злочину, та закінченням строків досудового розслідування, з тих підстав, що жодній особі не повідомлено про підозру.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2021 року, якою залишено без задоволення клопотання старшого слідчого СВ ВП № 2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002872 від 02 жовтня 2019 року за ч. 3 ст. 190 КК України, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 , - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 357/4811/20 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_16 ,
Справа № 11сс/824/2067/2021 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК