ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1669/18

Номер рядка у звіті 22

29 березня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4

сторони захисту:

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші кримінальні провадження внесені до ЄРДР за №0000463 від 27.04.2018 та № 0000549 від 25.05.2018 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Донецьк, українки, громадянки України, освіта вища, працюючої на посаді диспетчера СТОВ «Придніпровський край», заміжньої, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , 2009 року народження, особою з інвалідністю будь-якої групи чи постраждалим внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, учасником АТО (ООС), депутатом будь-якого рівня не є, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої, РНОКПП НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 та ч. 2 ст.190 КК України

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вона вчинила заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), а також заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за наступних обставин.

ОСОБА_6 , перебуваючи з 29.10.2014 на обліку в Управлінні соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області, як особа перемішена з районів проведення антитерористичної операції, отримуючи щомісячну адресну грошову допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в порушення п.6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505, придбавши згідно з договором купівлі-продажу від 10.11.2016 у приватну власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 01.12.2016 не повідомила Управління соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області про наявні зміни, що впливають на призначення допомоги, таким чином у період з 01.12.2016 по 01.05.2017 незаконно отримала бюджетні кошти на загальну суму 4 420 грн. 00 коп.

Реалізуючи свій умисел до кінця ОСОБА_6 , 11.05.2017 умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння грошовими коштами, шляхом обману подала до Управління соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області заяву про призначення допомоги на наступний шестимісячний строк з інформацією, що не відповідає дійсності про відсутність змін, що впливають на призначення допомоги, чим у період з 01.05.2017 по 01.11.2017 незаконно отримала бюджетні кошти на загальну суму 5 304 грн. 00 коп.

Таким чином ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями у період часу з 01.12.2016 по 01.11.2017 незаконно заволоділа бюджетними коштами на загальну суму 9 724 грн. 00 коп.

Крім того ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вона 13.11.2017 повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння грошовими коштами, шляхом обману подала до Управління соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області заяву про призначення допомоги на наступний шестимісячний строк з інформацією, що не відповідає дійсності про відсутність змін, що впливають на призначення допомоги, чим у період з 01.11.2017 по 01.05.2018 незаконно заволоділа бюджетними коштами на загальну суму 5 667 грн. 44 коп.

Таким чином ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями у період часу з 01.11.2017 по 01.05.2018 незаконно заволоділа бюджетними коштами на загальну суму 5 667 грн. 44 коп.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 за пред`явленим їй обвинуваченням за ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 190 КК України винною себе не визнала та вказала, що у неї не було умислу на вчинення шахрайських дій і не вважає, що шляхом обману заволоділа державними коштами. Також пояснила, що вважала, що отримувала допомогу на дитину та не знала, що це допомога на оплату оренди житла та комунальних послуг. Обвинувачувана пояснила, що вважала, що питання у заяві щодо наявності змін стосується саме змін в адресі місця проживання, а тому оскільки на час заповнення заяв продовжувала жити у с. Дмитрівці у заявах вказувала про відсутність змін. Наполягала, що не знала про необхідність повідомити відповідні служби у разі придбання нею житла. Вказала, що кошти повністю нею відшкодовані.

У судовому засіданні захисник обвинуваченої, адвокат ОСОБА_5 просив визнати ОСОБА_6 невинуватою та виправдати її, так як під час судового розгляду не було доведено, що взагалі вчинено кримінальне правопорушення і що в діях обвинуваченої є склад кримінального правопорушення. При цьому вказував, що комісія райдержадміністрації з питань соціальної допомоги, адресних виплат та субсидій, надання пільг та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам 30.05.2017 року, розглянувши заяву ОСОБА_6 від 11.05.2017 року про призначення грошової допомоги, з урахуванням інформації відображеної в акті від 24.05.2017 року, прийняла рішення про призначення соціальної виплати, що підтверджується витягом з протоколу № 5 від 30.05.2017 року. Пізніше комісія райдержадміністрації з питань соціальної допомоги, адресних виплат та субсидій, надання пільг та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам 06.12.2017 року, розглянувши заяву ОСОБА_6 від 13.11.2017 року про призначення грошової допомоги, з урахуванням інформації відображеної в акті від 16.11.2017 року, прийняла рішення про призначення соціальної виплати, що підтверджується витягом з протоколу № 13 від 06.12.2017 року. Однак як би акти були складені не формально, а із з`ясуванням всіх обставин, комісія відповідно такого б рішення не прийняла, а обвинувачена грошових коштів не отримала. Більше того, суб`єктивна сторона такого злочину як шахрайство характеризується наявністю прямого умислу, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Аналізуючи як обставини отримання ОСОБА_6 грошових коштів так і особу обвинуваченої, її характеризуючі дані, можна зробити висновок що такого умислу у неї не було, а отже, як наслідок, відсутній склад злочину.
Окрім того захисник ОСОБА_6 , вказував, що в матеріалах кримінального провадження наявні ряд доказів, які не можуть бути допустимими, оскільки оригінали таких доказів суду надані не були, окрім того вказані докази зібрані до внесення відомостей про кримінальне правопорушення у Єдиний реєстр досудових розслідувань, зібрані не стороною обвинувачення, у не передбачений КПК спосіб та не поважним суб`єктом.

Прокурор в судовому засіданні на винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України наполягала у повному обсязі, вказуючи на наявність та достатність відповідних доказів вини останньої.

Допитана в судовому засіданні представник потерпілої особи Управління соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області ОСОБА_4 пояснила суду, що у жовтні 2014 року обвинувачена звернулася до Управління про взяття її родини на облік як внутрішньо переміщених осіб із зони АТО і надала заяву для призначення адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. У подальшому обвинувачена зверталась із заявою про продовження виплати допомоги. Під час оформлення заяв обвинуваченій роз`яснювалось про необхідність повідомлення достовірних відомостей, оскільки наявність депозитів та житла впливає на виплату грошової допомоги. Зазначила, що обвинувачена добровільно сплатила отримані кошти, тому претензій до обвинуваченої не має. Також представник потерпілої особи ОСОБА_4 зазначила, що доступ до відомостей реєстру речових прав відкрито з березня 2018 року.

Допитаний в судовому засіданні 30.05.2019 у якості свідка ОСОБА_8 показав суду, що приблизно у 2015 році продав обвинуваченій хату за адресою: АДРЕСА_2 , однак не пам`ятає за яку ціну.

Допитана в судовому засіданні 30.05.2019 у якості свідка ОСОБА_9 показала суду, що працює в Управлінні соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області, згідно з посадовими обов`язками проводить перевірки внутрішньо переміщених осіб, співпрацює з сільрадами. Обвинувачена ОСОБА_6 з своєю сім`єю переїхала у 2014 році до с. Дмитрівка Золотоніського району, де мешкають у будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Також свідок пояснила, що обвинувачена після оформлення допомоги про зміни в майновому стані управління не повідомила. У 2018 році було проведено перевірку, в ході якої свідку стало відомо, що обвинувачена проживала з 2009 року у Черкасах. При чому акти відповідної перевірки про місце проживання складено за допомогою сільського голови. Акти складались у приміщенні управління соцзахисту.

Крім показань обвинуваченої, представника потерпілого, свідків, в судовому засіданні безпосередньо досліджені письмові докази, долучені до справи за клопотанням прокурора.

Суд, проаналізувавши та оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому, згідно з ч.2 ст.94 КПК України, кожен доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.
Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому, згідно з ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалені судового рішення.
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Частиною 3 ст. 99 КПК України визначено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
Рішенням Конституційного Суду України у справі №12-р/п 2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення ч.З ст.62 Конституції України, згідно з якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: в порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, з порушенням встановленого законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних, не уповноваженою на те особою, тощо.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №0000463 від 27.04.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відповідні відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 27.04.2018 року.
При цьому стороною обвинувачення по даному кримінальному провадженні в якості доказів надано:
-копію заяви від 29.10.2014 року для призначення щомісячної адресної допомогиособам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за підписом ОСОБА_6 (зворотній бік а.к.п.13)
-копії заяв ОСОБА_6 з проханням призначити грошову допомогу на наступний шестимісячний строк, з уточненням, що «зміни, які впливають на призначення допомоги відсутні» від 12.05.2015 року, 03.11.2015 року (а.к.п. 14), 12.05.2016 року (зворотній бік а.к.п. 14), 02.11.2016 року (а.к.п. 15), 11.05.2017 року (а.к.п. 16), 13.11.2017 року(а.к.п. 17);
-копії заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_6 від 29.10.2014 року (а.к.п. 19-20 іззворотами) про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.
Оригінали вказаних доказів суду стороною обвинувачення надано не було.
З огляду на наведені вище норми чинного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 99 КПК України, копії відповідних документів не можуть бути допустимими доказами, що стверджується правовою позицією, яка сформована Верховним Судом у постанові від 11.03.2020 року по справі №149/745/14.
Із матеріалів кримінального провадження № 0000549 від 25.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України вбачається, що відповідні відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 25.05.2018 року.
При цьому стороною обвинувачення по даному кримінальному провадженні в якості доказів надано копії з копій матеріалів кримінального провадження за № 0000463 (а.к.п. 8-31).
Згідно із правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 року по справі № 127/25394/18 покладення в основу обвинувачення доказів, які здобуті в результаті проведення слідчих дій під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні призводить до унеможливлення подальшого використання таких доказів у іншому кримінальному провадженні та є безумовною підставою для визнання таких доказів недопустимими. Якщо для обвинувачення було використано докази, які збиралися в іншому кримінальному провадженні, що є істотним порушенням норм КПК, то їх визнання недопустимими є правильним.
За таких обставин вказані вище докази суд вважає недопустимими. Інших доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 1-3 ч. 1ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдовувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд при розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) обов`язки доведення своєї невинуватості.
Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ст. 92 КПК України, покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону, що їх подає.
Сумнівний характер вчинення ОСОБА_6 інкримінованого суспільно небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який також знайшов свій вияв і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
У справі «Барбера, Мессеге і Хабар до проти Іспанії» від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду у справі № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
На підставі викладеного, всебічно, повно дослідивши обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, даючи правову оцінку встановленим по кримінальному провадженню обставинам, суд вважає, що доводи обвинувачення не знайшли свого об`єктивного підтвердження, наведені стороною обвинувачення доводи ґрунтуються на припущеннях та на доказах, здобутих з порушенням процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності, а з урахуванням стабільної позиції обвинуваченої про те, що вона не вчиняла цих злочинів, приймаючи до уваги вимоги ст.62 Конституції України, суд приходить до висновку, що належних, достатніх та допустимих доказів на спростування її тверджень стороною обвинувачення не було надано, а усі сумніви стосовно доказування вини трактуються на користь обвинувачених.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.
За встановлених обставин, оскільки дослідженими доказами не доведено поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченої складу кримінальних правопорушень, визначених ч. 1 ст.190 та ч. 2 ст. 190 КК України, вона має бути виправдана на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Речові докази по даному кримінальному провадженні та витрати на залучення експертів - відсутні..
На підставі викладеного, керуючись ст.,ст. 331, 349, 370, 371, 373, 374-376 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати невинуватою та виправдати на підставі п. З ч. 1 ст. 373 КПК Україні у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, визначеного ч. 1 ст.190 та ч. 2 ст.190 КК України.
Вирок суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя : ОСОБА_1