Справа №127/2765/21
Провадження №1-кп/127/138/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.10.2020 за № 0000359, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Коротчаєво Н. Уренгойського району Тюменської області Російської Федерації, громадянина України, освіта середня, працюючого бригадиром системи утеплення будинків ФОП ОСОБА_7 , одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2020 близько 15.00 год. ОСОБА_6 , проходячи по вул. Замостянській поблизу стадіону «Локомотив» в м. Вінниці, знайшов спортивну сумку, в якій знаходились документи на ім`я ОСОБА_4 , а саме пенсійне посвідчення інваліда другої групи № НОМЕР_1 , пільговий проїзний квиток № НОМЕР_2 , банківська картка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_3 та візитка, на якій було написано чотири цифри. З метою перевірки наявності коштів на даній картці, ОСОБА_6 направився до магазину «АТБ» за адресою: вул. Кармелюка, 2-А в м. Вінниці. Зайшовши у вищевказаний магазин, де розміщений банкомат самообслуговування АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_6 ввів цифри з візитки, які виявились РIN-кодом картки № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 , перевіривши стан рахунку, на якому була наявна сума в 33000 гривень, після чого у ОСОБА_6 виник умисел на викрадення вказаних грошових коштів.

Реалізовуючи свій намір, спрямований на протиправне заволодіти чужим майном, діючи умисно, таємно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_6 , знаходячись у вищевказаному місці, 15.10.2020 о 15.38 год. та о 15.39 год., використовуючи банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом здійснення двох транзакцій, що полягали у знятті з вказаної банківської картки готівки, заволодів грошима в розмірі 400 гривень (2 купюрами по 200 гривень), після чого продовжуючи свій злочинний намір, цього ж дня о 15.40 год. використовуючи банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом здійснення двох транзакцій, що полягали у знятті з вказаної банківської картки готівки, заволодів грошима в розмірі 1000 гривень (2 купюрами по 500 гривень).

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, цього ж дня, перебуваючи по вул. Київська, 27 в м. Вінниці ОСОБА_6 в період часу з 15.55 год. по 15.57 год. використовуючи банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом здійснення семи транзакцій, що полягали у знятті з вказаної банківської картки готівки, заволодів грошима в розмірі 7000 гривень.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, цього ж дня, перебуваючи по вул. Київська, 31 в м. Вінниці, ОСОБА_6 в період часу з 16.05 год. по 16.06 год., використовуючи банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом здійснення трьох транзакцій, що полягали у знятті з вказаної банківської картки готівки, заволодів грошима в розмірі 4000 гривень.

Після цього ОСОБА_6 викраденими коштами розпорядився на власний розсуд, тим самим завдав майнової шкоди потерпілому ОСОБА_4 на загальну суму 12400 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково не заперечував фактичних обставин справи.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 та частиною третьою статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця події від 28.12.2020, відповідно до якого в приміщенні службового кабінету № 2 Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 видав пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_4 , пільговий проїзний квиток на ім`я ОСОБА_4 , візитну карту ОСОБА_8 .

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини третьої статті 349 та частини першої статті 337 КПК, судом за клопотанням сторін кримінального провадження було допитано обвинуваченого та потерпілого, а також досліджено інші письмові (документальні) докази, зміст яких наведений вище.

Слід зауважити, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, не заперечував і підтвердив їх. Окрім зізнавальних показань обвинуваченого обставини, викладені у обвинувальному акті, підтверджуються також протоколом огляду місця події, відповідно до якого ОСОБА_6 видав працівникам поліції речі, належні потерпілому.

Сторони кримінального провадження в судовому засіданні допустимість зазначених вище доказів не осопорювали, тому суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено факт крадіжки обвинуваченим майна потерпілого.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_6 , суд враховує таке.

Відповідно до роз`яснень, наданих у абзаці першому пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова № 10), крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці першому пункту 4 Постанови № 10, крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні встановлено, що заволодівши майном потерпілого, у тому числі й банківською картою, виданою на ім`я потерпілого, обвинувачений здійснив зняття коштів з рахунку потерпілого та розпорядився ними на власний розсуд.

Суд вважає за доцільне зауважити, що пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривню.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна нижню межу розміру завданої шкоди, тобто 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить 210,2 грн., а також чи не перевищує верхню межу завданої шкоди для кваліфікації діяння обвинуваченого за ознаками некваліфікованої крадіжки сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 105100 грн.

В судовому засіданні було встановлено, що розмір завданої вчиненим обвинуваченим діянням (кримінальним правопорушенням) шкоди становить 12400 грн. Тобто перевищує нижню межу, з якої настає кримінальна відповідальність, але не перевищує верхню межу для наявності кваліфікованого складу кримінального правопорушення.

Як суд вже зазначив вище, розгляд кримінального провадження судом здійснено відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26, частиною третьою статті 349 та частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення і відповідно до обсягу питань, які сторонами кримінального провадження винесені на вирішення суду. Зважаючи на ту обставину, що в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні крадіжки, суд правову оцінку діянню обвинуваченого, пов`язаного із заволодінням банківської карти потерпілого, не надає в силу наведених приписів кримінально-процесуального закону.

Отже, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення і в межах питань, винесених на вирішення суду, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено факт таємного викрадення ОСОБА_6 майна потерпілого. Тому дії ОСОБА_6 згідно з пред`явленим йому обвинуваченням охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінально каране діяння, яке відповідно до частини другої статті 12 КК відноситься до категорії кримінальних проступків, в силу приписів статті 89 КК є особою, раніше не судимою, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Суд також враховує, що обвинувачений в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчиненні інкримінованого йому діяння, при цьому у вчиненому розкаявся.

Тому, обставиною, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 є інвалідом ІІ групи, про що свідчить відповідне посвідчення. З встановлених в судовому засіданні відомостей, випливає, що обвинувачений заволодів у тому числі й зазначеним посвідченням. Тому, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді виправних робіт.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Крім того, суд також приймає до уваги, що застережень, визначених частиною третьою статті 57 КК, щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді виправних робіт в судовому засіданні встановлено не було.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною четвертою статті 36 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що судове рішення приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання судовим рішенням законної сили або звернення його до виконання. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді виправних робіт потрібно рахувати з дня, з якого фактично розпочато відрахування із заробітку засудженого.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на речові докази ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області накладений арешт, який слід скасувати.

Згідно з приписами частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді виправних робіт строком 1 (один) рік з відрахуванням із суми заробітку 20 (двадцяти) відсотків в дохід держави.

Строк відбування покарання рахувати з дня, з якого фактично розпочато відрахування із заробітку засудженого.

Речові докази:

- пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_4 , пільговий проїзний квиток на ім`я ОСОБА_4 , візитну карту ОСОБА_8 , що передані на зберігання потерпілому ОСОБА_4 , залишити останньому;

- диск з інформацією про рух коштів по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_4 , що міститься в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2020 скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: