Провадження №1-в/127/520/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, -

Встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Вважає, що подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновку Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» довічне ув`язнення порушує Конвенцію, тому просить про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, тобто заміну довічного позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Просить суд замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, строковим покаранням.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного та просила замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням.

Прокурор ОСОБА_3 заперечила проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступного.

Вироком Донецького обласного суду від 29.01.1998 ОСОБА_4 визнано винним за ч. 1 ст. 117, ч. 2 ст. 118, п. «в», п. «г» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до смертної кари розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.04.1998 вирок Донецького обласного суду від 29.01.1998 залишено без змін.

Ухвалою Донецького обласного суду від 13.06.2000, призначене ОСОБА_4 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Згідно з положеннями статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким»: 1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. 2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю. 3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. 4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі; 3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання. 5. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачене.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_4 .

Також, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Крім того, постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 08.07.2020 про перегляд судових рішень на підставі рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», дійшов висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Окрім того, 08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своїй заяві засуджений ОСОБА_4 фактично просить змінити вирок Донецького обласного суду від 29.01.1998 та ухвали Верховного Суду України від 16.04.1998 і Донецького обласного суду від 13.06.2000 щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак ч. 2 ст. 22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст. 403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_4 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_4 засуджений вироком Донецького обласного суду від 29.01.1998 до смертної кари розстрілу, ухвалою Верховного Суду України від 16.04.1998 вказаний вирок залишено без змін та ухвалою Донецького обласного суду від 13.06.2000, призначене ОСОБА_4 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ст.7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про зміну покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

При цьому з огляду на невизначеність питання можливого перегляду вироку щодо довічного позбавлення волі в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення засудженого від подальшого його відбування на законодавчому рівні, національні суди позбавлені будь-якої процесуальної можливості для вирішення таких питань на даний час, не дивлячись на встановлення рішеннями ЄСПЛ порушень Україною відповідних положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

При цьому встановлення судом факту, що довічне позбавлення волі не має реалістичних перспектив звільнення, не передбачено положеннями КК та КПК України, і встановлення такого факту рішеннями ЄСПЛ само собі без відповідних змін до нормативно-правових актів України, не може вплинути на позитивне вирішення питання про зміну засудженому ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком який набрав законної сили та виконується на даний час.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, ст. 82 КК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: