Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2368/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
захисника: ОСОБА_9 ,
потерпілого: ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на виправдувальний вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати за відсутністю в його діяннях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Судові витрати за проведення експертиз у розмірі 1780 грн. 96 коп. ухвалено віднести на рахунок держави.

Ухвалено скасувати арешт, накладений ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.04.2017 на автомобіль «Субару Форестер», державний номерний знак НОМЕР_1 , який повернути власнику чи іншому законному володільцю.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 органом досудового слідства обвинувачується в тому, що близько 22 год. 10 хвилин 07 квітня 2017 року обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем «Субару Форестер», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по 8 км + 260 м автодороги «Житомир Могилів-Подільський», в смт. Гуйва, Житомирського району у напрямку м. Бердичів, порушуючи вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, при виявленні на проїзній частині пішохода ОСОБА_12 , який перетинав її зліва на право в безпосередній близькості до пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на ОСОБА_12 .

Внаслідок цієї ДТП пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток основи черепа, розриву спинного мозку, крововиливів під м`які мозкові оболонки, переломів ребер по 3 анатомічним лініям, розриву перикарду, легені, капсули селезінки, перелому лонної кістки, крововиливів в м`які тканини, садна та рана тіла, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_12 .

Отже, стороною обвинувачення дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому міру покарання відповідно до санкції зазначеної вище статті у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК звільнити засудженого від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 3 роки покладенням на нього обовязків, передбачених п.2,3,4 ч.1 ст.76 КК України. Стягнути з ОСОБА_8 витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженні в сумі 1780 грн. 96 коп. Скасувати арешт на автомобіль «Субару-Форестер» д.н.з. НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира №295/3963/17 та повернути власнику. Також просить провести часткове дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме дослідити протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 , висновок експерта за результатами проведення судово-автотехнічної експертизи №569/606/17-25, та допитати понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Посилається на те, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд, ухвалюючи вказане рішення, допустив порушення ч. 1 ст. 94 КПК України, згідно якої суд зобов`язаний оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Так, в ході судового розгляду досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 13.06.2017 за участю ОСОБА_8 та його захисника, відповідно до якого під час вказаної слідчої дії ОСОБА_8 повідомив, що на момент ДТП керував своїм автомобілем в напрямку м.Бердичів з увімкненим дальнім світлом фар. Пішохід рухався, перебігав проїзну частину з ліва на право відносно напрямку руху в темпі швидкого бігу. При безпосередньому зближенні до місця наїзду автомобіля було встановлено, що об`єктивна відстань видимості пішохода настає на 3,5 секунди при знаходженні вищезазначених обєктів до наїзду, що відповідає відстані від автомобіля Субару Форестер до місця зіткнення 58,1м., відстань елементів дороги не є більшою, аніж відстань видимості пішохода, так як на проїзній частині відсутня лінія дорожньої розмітки та є рівною видимості перешкоди. Згідно внесених зауважень до протоколу ОСОБА_8 , останній з протоколом ознайомлений, та ним власноручно записано, що результат слідчого експерименту ставить під сумнів, оскільки, потерпілого до моменту удару ОСОБА_8 не бачив взагалі, тому йому не відомо з яким темпом він рухався по проїзній частині; колір брюк статиста був світлішим, ніж колір брюк потерпілого, що могло виплинути на видимість потерпілого. Захисник ОСОБА_16 також власноручно написав, що з протоколом ознайомлений, та зауважень чи доповнень не мав. Однак, суд ухвалюючи вирок, вказав, що зважаючи на відсутність інших очевидців ДТП, для нього є незрозумілим яким чином під час слідчого експерименту було встановлено, що пішохід перетинав проїзну частину перебігаючи її, та ще й у темпі швидкого бігу, а також зіслався на те, що свідок ОСОБА_17 , який був понятим під час слідчого експерименту, зазначав, що видимість пішохода встановлювалась як при дальньому, так і при ближньому світлі фар, однак протокол слідчого експерименту містить посилання лише на використання дальнього світла фар. Саме за вищевказаних обставин, суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 13.06.2017 із ОСОБА_8 , а також висновок експерта №569/606/17-25 від 25.07.2017, як похідний від протоколу. Вважаю, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 у відповідності до ст.86 КПК України є допустимим доказам, оскільки він отриманий у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом.

Також вказує, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що він взагалі не бачив пішохода до моменту зіткнення, про що свідчить і відсутність слідів гальмування, яка встановлена під час огляду місця події. Тобто виходячи з вищевикладених показань, ОСОБА_8 взагалі не дивився на дорогу та не був уважним.

Зміна показань останнього, як при проведенні слідчого експерименту, так і в судовому засіданні свідчить про відшукання ним найбільш сприятливої для себе версії задля уникнення кримінальної відповідальності. Стверджує, що під час досудового розслідування ні ОСОБА_8 , ні його захисник жодного разу не вказували про те, що під час ДТП ОСОБА_8 керував автомобілем з увімкненим ближнім світлом фар, що і підтвердили під час судового розгляду. Крім цього, під час судового розгляду жодних клопотань про проведення повторного слідчого експерименту, стороною захисту не заявлялись.

В запереченнях на апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції,- без змін. Зазначає, що апеляційна скарга прокурора є необгрунтованою і безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що слідством не доведено належними та допустимими доказами порушення обвинуваченим ОСОБА_8 будь-яких Правил дорожнього руху під час керування автомобілем Субару-Форестер днз НОМЕР_1 за обставин вчинення ДТП 07.04.2017р., не доведено його можливість вчасно зреагувати на перешкоду для руху і уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 , слід виходити із того, що вина ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є недоведеною слідством і обвинуваченням. Крім того, захист заперечує проти допиту на стадії розгляду апеляційної скарги свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були допитані у судовому засіданні під час розгляду справи у першій інстанції, оскільки сама лише незгода апелянта згідно положень КПК України не є підставою для допиту даних свідків на стадії перегляду вироку в апеляційному порядку.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Захисник ОСОБА_9 заперечив проти апеляційної скарги прокурора, пояснивши що вирок суду є законним та обґрунтованим, в якому надано належну оцінку всім доказам. Надав письмовий виступ в дебатах.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що не визнає вину в пред`явленому обвинуваченні, оскільки він дійсно не бачив, як потерпілий переходив дорогу, зазначив що в нього були вімкнене ближнє світло фар. Підтримав свої пояснення, надані в суді першої інстанції, додатково зазначив, що відшкодував потерпілим шкоду, оскільки саме він на своєму автомобілі збив людину, тому вважав за необхідне поступити з його родичами по-людськи.

Потерпілий ОСОБА_10 в ході апеляційного розгляду підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити. Пояснив, що дійсно ОСОБА_8 відшкодував йому та матері шкоду, завдану даним кримінальним правопорушенням. В подальші судові засідання апеляційного суду, в тому числі і на проведення дебатів потерпілий не з`явився, та враховуючи його обізнаність про апеляційний розгляд кримінального провадження, а також те, що апеляціним судом засовано усі можливі та необхідні заходи для повідомлення потерпілого ОСОБА_10 про закінчення апеляційного розгляду, колегія суддів вирішила закінчити апеляційний розгляд кримінального провадження за відсутність потерпілого.

Потерпіла ОСОБА_20 в судові засідання апеляційного суду не з`являлася, була належним чином повідомлена про всі судові засідання, із заявами про відкладання розгляду та бажання бути присутньою до апеляційного суду не зверталася.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши часткове судове слідство, дослідивши частково письмові докази та допитавши повторно свідка ОСОБА_18 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України виправдувальний вирок суду мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Проаналізувавши вирок суду першої інстанції та матеріали провадження, частково за клопотанням прокурора дослідивши письмові доокази та заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду і свідка, з огляду на доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог зазначених норм, а доводи апелянта про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є безпідставними та не знайшли свого підтвердження, а виправдувальний вирок щодо ОСОБА_21 є законним та обгрунтваним.

Так судом в ході розгляду кримінального провадження з дотриманням вимог загальних засад кримінального судочинства, положень ст.ст. 84-87, 94 КПК України було досліджені докази, допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , потерплого ОСОБА_10 , свідків та здійснено висновок, що сукупність вказаних доказів не підтверджує наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінальногоьправопорушення за ч.2 ст. 286 КК України.

Так обвинувачений ОСОБА_8 суду першої інстанції пояснив, що 07.04.2017 він разом із родиною їхав на автомобілі зі швидкістю 60 км/год з Києва до м. Бердичева по неосвітленій дорозі із увімкненим дальнім світлом фар, яке він перемикав на ближнє, коли наближалися зустрічні автомобілі. Проїхавши пішохідний перехід, він відчув удар в капот, після чого плавно з`їхав на узбіччя та зупинився. На дорозі він побачив тіло потерпілого без ознак життя. Вони з дружиною зупинили попутній автомобіль, викликали швидку та працівників поліції. Після цього він сів у свій автомобіль та побачив, що у ньому горіло ближнє світло фар, оскільки за декілька секунд до зіткнення у зустрічній смузі руху їхала інша машина, і щоб не засліпити їй дорогу, він перемкнув світло фар на ближнє. Категорично стверджував, що не бачив потерпілого до моменту зіткнення через відсутність будь-якого освітлення на дорозі, та було увімкнене ближнє світло фар.
Зазначені покази обвинувачений підтримав і в ході апеляційного розгляду, додавши, що слідчий експеримент проводився поспіхом, слідчий не перевіряв його версію про те, що при ввімкненні ближнього світла фар він не міг бачити потерпілого, при цьому зазначив в протоколі слідчого експерименту лише результати, отримані при руху автомобіля з дальнім світлом фар, та не вказав результати , отримані при руху автомобіля з світлом ближнім, при якому було встановлено, що статиста нікому видно не було, і на заперечення щодо цього як його, його захисника, так і понятої ОСОБА_22 не реагував, невірно зазначив його пояснення щодо руху потерпілого, безпідставно вказавши, що він перебігав дорогу, не дивлячись на те, що обвинувачений такого не пояснював, а навпаки вказував, що взагалі не бачив потерпілого. Також обвинувачений пояснив, що на користь його версії свідчить також відсутність будь-якого гальмівного шляху, крім того зазначив, що взагалі не було встановлено, яким чином потерпілий опинився на прозній частині, та не доведено, що він перетинав її так, як зазначено в обвинувальному акті. Щодо відшкодування шкоди родичам загиблого обвинувачений пояснив, що зробив це з людських міркувань, оскільки саме він збив на смерть людину, однак це не означає визнання ним своєї вини в інкримінованому злочині.
Крім того з вироку вбачається, що за свідченнями ОСОБА_23 в квітні 2017 роки близько 22 години вона разом із чоловіком ОСОБА_8 , свекрухою та донькою їхали з Києва до Вінниці на автомобілі «Субару», при цьому вона сиділа на передньому пасажирському сидінні. Виїхавши за межі м. Житомира та рухаючись на неосвітленій ділянці без жодних ліхтарів, проїхавши пішохідний перехід, зненацька відчула удар в автомобіль у частину лобового скла зі сторони водія, а тому подумала, що вони збили тварину, оскільки весь час вона дивилася на дорогу, але будь-яких пішоходів не бачила через темряву. Вийшовши з автомобіля, побачила як на землі лежав потерпілий із кров`ю на голові, одягнутий у темний одяг. Вона зупинила автомобіль, який наближався до місця ДТП, і вони разом із водієм цього автомобіля почали викликати швидку та поліцію. Зауважила, що під час проведення із обвинуваченим слідчого експерименту погодні умови, природнє освітлення, положення автомобіля обвинуваченого та одяг статиста, що відображав потерпілого, суттєво відрізнялися від тих, які були на час ДТП.

ОСОБА_24 суду пояснила, що 07.04.2017 близько 22 години вона разом із татом ОСОБА_8 , мамою та бабусею їхали на автомобілі «Субару» із увімкненими фарами, в той час на вулиці було дуже темно. В цей час вона відчула удар в автомобіль, однак на дорозі нікого не побачила. У зв`язку з цим тато зупинив автомобіль та вийшов з мамою подивитися кого вони збили, а вона лишилися біля машини і нічого не бачила.

ОСОБА_25 вказала, що 07.04.2017 близько 22 год. вона разом із родиною їхала з Києва до Вінниці, перебуваючи на задньому пасажирському сидінні. В той вечір було дуже темно, вона задрімала і прокинулась від гальмування автомобіль, а коли він повністю зупинився вона побачила розбите лобове скло зі сторони водія. Вона вийшла з автомобіля, але нікуди не відходила, проте на дорозі побачила лежачу людину.

Зазначені свідки є родичами обвинуваченого ОСОБА_8 , разом з тим судом цілком обгрунтовано їх покази взято до уваги, оскільки даних про їх необ`єктивність в ході судового розгляду не встановлено, та вони не стали вирішальними доказами при здійсненні судом висновку про виправдання обвинуваченого, а враховані судом в сукупності з іншими доказами по справі.

Також судом було допитано у якості свідків понятих при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_22 та ОСОБА_18 .

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що коли вона була понятою під час слідчого експерименту, то в ході відтворення обставин ДТП, знаходячись на місці водія їй не було видно статиста, а саме слідчого, який відтворював пішохода і переходив проїжджу частину, оскільки статист так само як і пішохід, був у темному одязі, а ділянка дороги не освітлювалася. Зауважила, що якби вона не знала про наявність статиста, який переходив дорогу, то його не було б видно водію. Працівникам поліції не сподобались її твердження про те, що статиста видно не було і вони почали переконувати її у зворотньому. Внаслідок втоми та поганого самопочуття вона підписала протокол слідчого експерименту не читаючи його. У подальшому слідчий приїжджав до неї додому, розпитував про слідчий експеримент та переконував її у своїй версії подій, що відбувались під час слідчого експерименту.

ОСОБА_26 вказав, що близько двох років тому вночі вони разом із ОСОБА_27 були понятими в ході слідчого експерименту із обвинуваченим ОСОБА_8 на дорозі, що веде до м. Бердичева. Він разом із ОСОБА_27 сіли на задні пасажирські сидіння автомобілю та працівники поліції питали чи їм видно пішохода, роль якого виконував інший понятий у темному одязі, при увімкненому світлі фар. Він чітко пам`ятає, що при ближньому світлі фар статиста не було видно, а при дальньому світлі він його бачив. Зауважив, що ОСОБА_27 сперечалася із працівниками поліції, але він не пам`ятає про що. В кінці слідчої дії він підписав протокол, не читаючи його.

Аналіз показань допитаних під час судового розгляду свідків, які відповідно до вимог ст.95 КПК України судом було отримано безпосередньо, дали суду підстави вважати, що показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вказують на правдивість версії сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_28 не бачив та не міг бачити потерпілого до моменту ДТП, а тому обвинувачений об`єктивно не був спроможний виявити таку небезпеку для руху, що вказує на відсутність порушення ОСОБА_8 п. 12.3 Правил безпеки дорожнього руху України та виключає в діях останнього склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Підтвердив також зазначені обставини і свідок ОСОБА_26 .

Також судом першрої інстанції були досліджені письмові докази подані стороною обвинувачення зокрема:

- рапорт від 08.04.2017 до чергової частини Житомирського РВП надійшло повідомлення від ОСОБА_29 про те, що цього ж дня на автодорозі «Житомир Могилів-Подільський» автомобіль збив людину та надійшло анонімне повідомлення про ДТП на цій й же дорозі (том 2, а.к.п. 1-2).

- протокол огляду місця ДТП від 07.04.2017 з ілюстративними таблицями на автомобілі «Субару Форестер», державний номерний знак НОМЕР_1 на якому виявлені наступні механічні пошкодження: розлом розсіювача лівої фари головного світла, відшарування лакофарбового покриття кришки моторного відсіку із лівої сторони, руйнація переднього вітрового скла в лівій частині, розлому лівого дзеркала заднього виду. Також на смузі руху у напрямку до м. Бердичева був виявлений труп ОСОБА_12 , голова якого знаходилась в напрямку правого узбіччя. Крім цього, до даного протоколу надана схема де зафіксоване місце розташування згаданого трупа, сумки та папки з документами, осипу скла із лівої фари головного світла, осипу скла і пластмаси, туфля на ліву ногу, речовини бурого кольору, а також місце розташування автомобіля «Субару Форестер», що також відображено у відеозаписі на диску, який був оглянутий відповідно до протоколу огляду предметів від 08.04.2017 (том 2, а.к.п. 3-16, 17-18).

- висновок експерта №3/319 від 06.06.2017 відповідно доякого робоча гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля «Субару Форестер» знаходилась в технічно працездатному стані як на момент огляду, так і під час ДТП, а зовнішні світлові прилади на момент ДТП перебували у технічному працездатному стані, проте на час огляду знаходилися у технічно несправному стані, внаслідок аварійних механічних пошкоджень, які виникли у процесі ДТП. Водночас, у вказаному автомобілі не встановлено яких небудь характерних ознак раптової відмови або технічної несправності систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху і могли б знаходитися у причинному зв`язку із виникненням аварійної обстановки та даної ДТП. Визначити режим роботи фар головного світла наведеного автомобіля в момент ДТП відноситься до компетенції експертизи за спеціальністю 10.3 «Дослідження деталей транспортних засобів», а тому відповісти на питання яке світло фар було у автомобілі обвинуваченого на час ДТП не виявилось можливим (том 2, а.к.п. 26-39).

- висновок експерта №344 від 08.05.2017 згідно якого на тілі трупа потерпілого ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток основи черепа, розриву спинного мозку, крововиливів під м`які мозкову оболонки, переломів ребер по 3 анатомічним лініям, розриву перикарду, легені, капсули селезінки, перелому лонної кістки, крововиливів у м`які тканини, саден та ран тіла, які складають тупу поєднану травму тіла, тобто утворилися від контактів із твердими тупими предметами, що мають обмежену переважаючу пласку поверхню, ребра, якими могли бути виступаючі частини автомобіля, що рухався, із подальшим викиданням тіла на тверде дорожнє покриття та додатковим його травмуванням. Дані ушкодження утворилися не виключено 07.04.2017 близько 22 години під час травмування пішохода ОСОБА_12 автомобілем, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у причинному зв`язку із смертю останнього. Смерть ОСОБА_12 настала в межах доби до часу розтину трупа від тупої поєднаної травми тіла, що супроводжувалася переломами кісток скелету, ушкодженнями внутрішніх органів та зовнішньою і внутрішньою кровотечами. В момент первинного контакту потерпілий знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні та більш вірогідним є те, що первинно контактуючою була задньо-бокова поверхня правої гомілки. У крові трупа ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт у концентрації 4,2%, що відноситься до тяжкого алкогольного сп`яніння (том 2, а.к.п. 21-23).

- висновок експерта №1824/48 від 31.08.2017 згідно якого швидкість автомобіля «Субару Форестер» в момент ДТП складала приблизно в межах 50-80 км/год. (том 2, а.к.п. 58-60)

- дані Житомирського Обласного центру з гідрометеорології 07.04.2017 близько 22 год. 05 хв. на 8-ому км. + 260 м. автодороги Житомир Могилів-Подільський було хмарно, без опадів, метеорологічна дальність видимості у зазначений час становила 10 км. (том 2, а.к.п. 40).

- лист Служби автомобільних доріг у Житомирській області №11-02/791 від 27.04.2017 підтверджує наявність на автодорозі «Житомир Могилів-Подільський» відповідних дорожніх знаків, які зафіксовані у схемі до протоколу огляду ДТП, у тому числі знак про наявність пішохідного переходу (том 2, а.к.п. 41-42).

- висновок №292 від 08.04.2017 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 на час вчинення ДТП перебував у тверезому стані (том 2, а.к.п. 19).

При цьому суом зроблено висновок про те, що усі вищенаведені докази лише доводять існування ДТП, її наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 , а також підтверджують швидкість ОСОБА_8 , відсутність у нього стану алкогольного сп`яніння та містять відомості щодо погодних умов і наявності дорожніх знаків, але такі докази будь-яким чином не доводить винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочині.

Окрім цього, стороною обвинувачення на підтвердження вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину наданий протокол слідчого експерименту від 17.06.2017, який також був досліджений під час судового розгляду провадження, з якого вбачається, що ОСОБА_8 показав напрямок до м. Бердичева куди він рухався на автомобілі з увімкненим дальнім світлом фар, останній вказав місце на проїзній частині, де пішохід перебігав дорогу зліва на право відносно напрямку руху та слідчим було встановлено, що об`єктивна видимість пішохода настає на 3,5 секунді, що відповідає 58,1 м. (том 2, а.к.п. 43-46).

Однак, суд першої інстанції визнав такий протокол недопустимим доказом, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, якімають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставинпевної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Як вбачається із протоколу проведення слідчого експерименту ОСОБА_8 вказував про те, що пішохід перебігав дорогу у темпі швидкого бігу.

Разом з цим, у своїх зауваженнях до цього протоколу обвинувачений зазначив, що він не бачив пішохода взагалі, а тому не міг вказувати, з яким темпом пішохід перетинав проїзну частину дороги, що відповідає показам у суді обвинуваченого та понятої ОСОБА_22 , а також узгоджується із показами свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які у суді також стверджували, що на дорозі взагалі нікого не бачили, у тому числі, пішоходів.

З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність інших очевидців ДТП, суду було незрозуміло, яким чином під час слідчого експерименту було встановлено, що пішохід перетинав проїзну частину перебігаючи її, та ще й у темпі швидкого бігу.

З даним висновком суду погоджується також колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_22 , які були поянтими під час слідчого експерименту, вбачається, що видимість пішохода встановлювалась як при дальньому, так і при ближньому світлі фар, однак протокол слідчого експерименту містить посилання лише на використання дальнього світла фар, що суперечить ч. 6 ст. 240 КПК України, згідно із якою у протоколі проведення слідчого експерименту докладно викладаються умови і результати його проведення.

За клопотанням сторони обвинувачення під час апеляційного розгляду провадження було проведено часткове судове слідство та частково досліджено обставини вчинення кримінального правопорушення та докази: досліджено протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 , висновок експерта за результатами проведення судово-автотехнічної експертизи №569/606/17-25 та допитано свідка ОСОБА_15 .

За показами свідка ОСОБА_18 , який підтвердив показання надані ним під час розгляду провадження в суді першої інстацнії, згідно яких він не пам`ятає ні сам слідчий експеримент, ні рік, ні пору року, коли він відбувався, при цьому зазначив, що із того місця, на якому при проведенні експерименту був встановлений автомобіль при дальньому світлі фар статист для нього був помітний на дорозі, а при ближньому помітним не був. При цьому він зазначив, що пам`ятає як інший понятий - ОСОБА_22 сперечалася із працівниками поліції, які проводили експеримент і про щось із ними не погоджувалася. ОСОБА_26 чітко заявив, що експеримент було проведено як при дальньому так і при ближньому світлі фар.

Таким чином при проведенні слідчого експерименту, оформленого протоколом від 13.06.2017р., первірялися обидві версії події, в тому числі і версія ОСОБА_8 щодо того, що він в ближньому світлі фар не бачив потерпілого взагалі, що було підтверджено в ході відтворення даної версії, однак в порушення вимог КПК України зазначені результати відтворення, які були отримані на користь обвинуваченого, не було зазначено в протоколі. Крім того в ході проведення даної слідчої дії та офоормленні її процесуцальним документом було порушено право на захист ОСОБА_8 , оскільки встановлення об`єктивної відстані видимості пішохода на проїжджій частині при проведенні даного експерименту відбулося на основі невірних даних без відтворення дійсної дорожньої обстановки та без врахування всіх обставин, при яких трапилося дтп, а саме: не було враховано, що ОСОБА_8 не вказував взагалі про темп руху пішохода ОСОБА_12 оскільки у темряві він взагалі не бачив даного пішохода на проїжджій частині, про що останній зазначав як під час допиту, так і при проведенні слідчого експерименту; не було враховано, що при відтворенні обставин за участі статиста, який був одягнений у темний одяг, пішохід не був помітним для водія автомобіля Субару- Форестер на відставні 58,1 м. (про що підтвердила свідок у справі ОСОБА_22 , яка приймала участь у слідчому експерименті 13.06.2017р. і була допитана як свідок в судових засіданнях в справі 15.05.2018р. та 13.08.2019р.), проте у протоколі проведення слідчого експерименту вказані протилежні дані; не враховано, що на даній ділянці дороги у момент вчинення дтп не було жодного освітлення, і ОСОБА_8 до моменту наїзду на пішохода ОСОБА_12 не бачив і не міг бачити останнього (про що вказали допитані у справі свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_30 ). Про що вказав сам ОСОБА_8 в зауваженнях до протоколу, які не були враховані при проведенні слідчого експерименту та не були зафіксовані в його протоколі..

Крім того з висновку експерта №1824/48 від 31.08.2017р. випливає, що можлива швидкість руху автомобіля Субару-Форестер становить в межах від 50 км/год до 80 км./год., а більш точно швидкість руху автомобіля встановити неможливо через відсутність слідів гальмування.

Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що органом досудового розслідування та строною обвинувачення в порушення вимог ст.ст. 91, 92 КПК України так не було встановлено та доведено, коли саме пішохід міг вийти на праву смугу руху для автомобіля Субару-Форестер днз НОМЕР_1 , по якій траєкторії він рухався та з яким темпом, а вказівка в обвинувальному акті про те, що він саме перетинав її зліва направо, а не припустимо стояв на ній) є припущенням строни обвинувачення. При цьому зазначені обставини мають істотне значення для визначення обставин ДТП та винуватості ОСОБА_8 у порушенні ПДР та зіткненні з даним пішоходом.

Необхідно також враховувати, що за версією ОСОБА_8 в момент наїзду на пішохода ОСОБА_12 в його автомобілі було ввімкнене ближнє світло фар, про що ОСОБА_8 зазначав слідчому при проведенні слідчого експерименту, однак останній, перевіривши вказану версію та отримавши результат, який її підтвердив, не зазначив вказаний результат відтворення в протоколі, що в подальшому потягло відсутність перевірки даної версії експертним шляхом.

Сам протокол слідчого експерименту, крім зазначеного вище, не відображає дій, проведених працівниками поліції щодо визначення відстані видимості пішохода для водія автомобіля Субару-Форестер.

Так, слідчий експеримент, що фіксувався протоколом від 13.06.2017р., був проведений без присутності спеціаліста лише одним слідчим ОСОБА_31 (як зазначено в протоколі). Фотографування, звуко- чи відеозапис - не проводилися. В протоколі не зафіксовані детально проведені обміри та не зазначено обґрунтування їх результатів.

Як зазначено у даному протоколі відповідну слідчу дію провів слідчий ОСОБА_31 у присутності понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_22 , за участю також обвинуваченого ОСОБА_8 . Проте із показів свідків, а саме: ОСОБА_22 , які вона надала у суді першої інстанції, а також ОСОБА_15 , які він надав у суді першої та апеляційної інстанцій, вбачається, що участь у слідчому експерименті приймав також статист, він же і був водієм автомобіля, який використовувався при проведенні слідчого експерименту. Однак, у протоколі проведення слідчого експерименту зазначена особа статиста не вказана.

Вказані обставини зумовлюють невідповідність протоколу слідчого експерименту від 13.06.2017р. вимогам, передбаченим ст. 240 КПК України.

Таким чином, наведені факти свідчать про те, що дана слідча дія була проведена з істотним порушенням зазначених вимог чинного КПК, тобто не у порядку визначеному Законом.

Зазначені порушення вимог чинного КПК України, які були допущені під час проведення цієї слідчої дії, є істотним порушенням установленого законом порядку збирання доказів, та являються безумовною підставою для визнання даного протоколу та отриманих у процесі її проведення фактичних даних недопустимими з підстав, передбачених ст.87 КПК.

При цьому, необхідно враховувати, що згідно вимог ч.2 ст.92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону яка їх подає.

Аналогічна позиція Європейського Суду з прав людини викладена у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де в п.25 зазначено, що в кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування їх належності та допустимості лежав на стороні обвинувачення.

Крім того, згідно правового висновку ВС, зробленого у постановах від 27.02.2019р. (справа №753/19835/14-к), від 19.02.2019р. (справа №748/649/17), від 05.02.2019р. (справа №754/12820/15-к) та від 06.06.2019р. (справа №756/13170/14-к) здійснення перевірки доказів на їх допустимість, якщо сторона захисту ставить їх під сумнів, є обов`язком суду. Усі обставини, що наводяться підозрюваним у свій захист, повинні бути ретельно досліджені слідчими органами, прокурором і судом.

Зокрема, у п.36 постанови від 05.02.2019р. ВС зазначив наступне: «Суд виходить із того, що відповідно до статті 94 КПК суд, який розглядає обвинувачення по суті, зобов`язаний оцінити кожен доказ, серед іншого, й з точки зору його допустимості. Якщо сторони ставлять під сумнів, що обставини, за яких доказ було отримано, відповідають вимогам закону, суд зобов`язаний переконатися, чи не порушені правила його допустимості, у тому числі, чи дотримана належна процедура та гарантії, надані учасникам процесу. Законодавець наділяє суд, що встановлює факти, широкими повноваженнями при дослідженні та оцінці доказів, визначаючи у частині 2 ст.94 КПК, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили».

Зазначений правовий висновок Верховного суду про обов`язок суду ретельним чином перевіряти усі доводи сторони захисту про недопустимість певних доказів повністю узгоджується з правовою позицією з цього питання Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи викладене всі наведені дововди, які свідчать про недопустимість протоколу проведення слідчого екперименту від 13.06.2017 року, сторононою обвинувачення не спростовані ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції.

Крім того слід зазначити, що сторона обвинувачення під час розгляду провадження в суді першої інстанції не була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення у справі повторного слідчого експерименту, результати якого могли б усунути зазначені вище порушення, однак цим правом не скористалася. Покладання сторони обвинувачення цього обов`язку на строну захисту з огляду на наведені вище положення КПК України та судової практики є безпідставними.

При цьому доводи прокурора в апеляційній скарзі та в ході апеляційного розгляду кримінального провадження про те, що про зазначені вище невідповідності ні обвинувачений, ні його захисник, а також поняті, в протоколі не зазначали, що свідчить на її думку про хибність даної версії захисту та висновків суду першої інстанції в цій частині, не можуть бути підставою для здійнення висновку про проведення даної слідчої дії з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та допустимість такого доказу, оскільки цілком спростовуються наведеними як у вироку суду, так і в даній ухвалі обставинами та доводами.

При цьому оскільки висновок експерта від 27.07.2017р. №569/606/17-25 про те, що водій автомобіля Субару-Форестер днз НОМЕР_2 ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 , шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху, базується лише на даних проведення слідчого експерименту, які зафіксовані у протоколі від 13.06.2017р., про визначення відстані видимості пішохода у лише у дальному світлі фар автомобіля з відповідним зазначенням інших даних, отриманих притакому відтворенні обставин події, та експертом не встановлювалася технічна можливість ОСОБА_8 уникнути наїзду на ОСОБА_12 при здійненні руху автомобіля в ближньому свтлі фар, зазначений висновок також неможливо вважати допустимим доказом у справі, як такий, що отриманий в результаті застосування даних, отриманих з недопустимого доказу.

При цьому, необхідно враховувати, що згідно вимог ч.2 ст.94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

А відповідно до вимог ч.2 ст.84 КПК України висновок експерта сам по собі не є доказом, а являється лише процесуальним джерелом доказів, т.я. згідно ч.1 цієї ж статті доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Таким чином, висновок експерта може стати доказом у кримінальному провадженні тільки за умов, що він містить фактичні дані, що є беззаперечні та не викликають будь-яких сумнівів у їх належності та допустимості, та отриманий з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку.

Відповідно згідно ч.10 ст.101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для особи, органу досудового слідства або суду.

Виходячи із вимог ст.ст.94, 101 КПК України та керівних роз"яснень, які містяться в п.З постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", при дослідженні висновку експерта суди мають виходити із того, що такий висновок не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, має ґрунтуватися на всебічному, повному й об"єктивному дослідженні всіх обставин справи у сукупності.

Висновок експерта підлягає ретельній оцінці суб"єктом доказування як з точки зору дотримання норм кримінально-процесуального закону, так і наукової обґрунтованості, достатності даних для певних висновків, правильності застосування конкретних методик та дозволеності їх використання. Слід проаналізувати, наскільки логічними є висновки експерта й чи узгоджуються вони із встановленими у справі фактичними даними.

А в п.17 цієї ж самої постанови роз"яснено: що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з"ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об"єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Крім того виходячи із доктрини ЄСПЛ «плодів отруєного дерева» не можуть бути визнані допустимими доказами всі послідуючі докази, які були отримані на підставі попередніх, які були здобуті з істотним порушенням установленого КПК порядку їх отримання.

Крім того слід зауважити, що орган досудововго розслідування у даному провадженні не встановило поведінку пішохіда ОСОБА_12 до ДТП і те, яким чином саме поведінка пішохода могла вплинути на причини виникнення ДТП. Так, не було встановлено з яким темпом руху рухався пішохід та як він вів себе на проїжджій частині. Особливо враховуючи те, що ОСОБА_12 перебував у тяжкому ступені алкогольного сп`яніння, він взагалі міг лежати чи сидіти на дорозі, потім підвестися і опинитися перед аавтомобілем, тощо. Дані обставини належало встановити органу досудововго розслідування, однак цього зроблено не було, що також вказує на не доведення вини ОСОБА_8 .

Таким чином, зважаючи всі вищевказані обставини, зокрема ті, що ні органом досудового розслідування, ні стороною обвинувачення в процесі судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами порушення обвинуваченим ОСОБА_8 будь-яких Правил дорожнього руху під час керування автомобілем за обставин вчинення ДТП 07.04.2017р., не доведено його можливість вчасно зреагувати на перешкоду для руху і уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 , слід виходити із того, що вина ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є недоведеною слідством і обвинуваченням, а тому доводи прокурора, які в повному обсязі збігаються з позицією строни обвинувачення в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та були предметом ретельної перевірки суду першої інстанці, не знайшли свого підтвердлженя і під час апеляційного розгляду провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України кримінально карним діянням є порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому об`єктивна сторона даного злочину характеризується діяннями, що полягають у порушенні правил безпеки руху, суспільно-небезпечними наслідками, тобто смерть потерпілого, а також причинним зв`язком між діяннями і наслідками.

Відповідно до пункту 12.3 Правил дорожнього руху України у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Отже, порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України має місце лише тоді, коли водій мав об`єктивну спроможність виявити небезпеку для руху, яка згідно пункту 1.10 цих Правил полягає у зміні дорожньої обстановки, у тому числі і у появі рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її.

З протоколу огляду місця ДТП та відеозапису до нього вбачається, що ДТП, яка відбулась о 22 годині 10 хв., сталася у похмуру погоду на неосвітленій ділянці дороги, тобто в умовах відсутності як природнього, так і штучного освітлення, потерпілий ОСОБА_12 , всупереч п.п. 4.4, 4.14 «а» Правил дорожнього руху України вийшов на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, в невстановленому для переходу дороги пішоходами місці, жодним чином не виділивши себе на проїзної частини дороги, був одягнутий у темний одяг та не мав будь-яких світловідбиваючих елементів, що на думку суду, підтверджує покази обвинуваченого, про те, що він не бачив потерпілого до зіткнення.

Посилання прокруора в ході апеляційного розгляду на те, що пішоход був одягнений в світлі штани, не знайшло свого підтвердження в результаті повторного дослідження протоколу огляду місця події і фототаблиці до нього.

Крім цього, потерпілий перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, що могло вплинути на правильність оцінки ним дорожньої обстановки при перетині проїзної частини поза межами пішохідного переходу чи перебуванні на зазначеній проїзній частині дороги.

До того ж, локалізація пошкоджень в автомобілі обвинуваченого, які зосереджені у лівій передній частині з боку водія, та висновок судово-медичної експертизи трупа потерпілого, за яким первинно контактуючою була задньо-бокова поверхня правої гомілки ОСОБА_12 , вказують, що потерпілий ОСОБА_12 до моменту зіткнення знаходився не безпосередньо перед автомобілем «Субару Форестер», а з його лівого боку, де світло від фар не розсіювалося та не освітлювало бокову ділянку дороги.

Відсутність слідів гальмування чи раптової зміни напрямку руху автомобіля обвинуваченого, на думку суду, лише підтвердило той факт, що обвинувачений не бачив потерпілого до зіткнення, адже у протилежному випадку у водія ОСОБА_28 спрацювала б природня реакція на раптову появу ОСОБА_32 на проїзній частині, яка б проявилась у вигляді гальмування чи різкого вивертання керма для зміни напрямку руху.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд вважає за необхідне погодитися, оскільки вони здійснені на підставі оцінки вказаних доказів з огляду на положення ст.ст. 86, 87, 94 КПК України та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду провадження .

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений постійно змінював свої показання, оскільки його покази, надані на стадії досудового розслідування, жодним чином не відрізняються від показів, наданих обвинуваченим у судовому засіданні під час розгляду справи. Про ту обставину, що перед наїздом на пішохода ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_8 перемикнув світло фар на ближнє оскільки перед цим було необхідно розминутися із зустрічним автомобілем, ОСОБА_8 зазначав на слідчому експерименті, про що також свідчить той факт, що слідчий проводив експеримент як при дальньому так і при ближньому світлі фар (що однозначно встановлено в ході судового розгляду), однак свідомо не зазначив протоколі дані, які б могли свідчити на користь обвинуваченого.

Відповідно до ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону, що їх подає.

Відповідно до положень п.2 ч.1. ст.284, п.2 ч.1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок. При цьому відповідно ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вичненні критмінального правопорушення.

Стороною обвинувачення не представлено належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводили наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що судом при розгляду провадження було істотно порущено вимоги кримінально-процесуального закону, оскільки належним чином не оцінені протокол слідчого екперименту та висновок експерта, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення, а також про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, не знайшли свого підтвердження та є хибними.

Підсумовуючи викладене слід зазначити, що висновок суду про те, що обвинувачений ОСОБА_28 підлягає виправданню за за відсутністю в діях останнього складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на думку колегії суддів апеляційного суду є законним та обгрунтованим. Неповноту судового розгляду та істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і у відповідності до положень ст.ст. 409, 412 КПК України могли б стати підставою для зміни чи скасування вироку, в результаті апеляційного перегляду кримінального повадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Виправдувальний вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді: