УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року
м. Київ
справа №167/199/20
провадження № 51-1735ск21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 січня 2021 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, який раніше не судимий
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 липня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 50000 грн моральної шкоди.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 , 17 листопада 2019 року близько 18:01 керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Пасат» д.н.з. « НОМЕР_1 » синього кольору, рухаючись в напрямку з міста Ковель у місто Луцьк автодорогою М-19 Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече по вул. Першотравневій в с. Копачівка Рожищенського району Волинської області, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, знехтував безпекою дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не був особливо уважним в складних погодних та дорожніх умовах, які обумовлювались темною порою доби, щоб мати можливість постійно контролювати рух керованого транспортного засобу та його напрямок, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, в результаті чого продовжив рух на нерегульований пішохідний перехід, не переконавшись у відсутності пішоходів на ньому, в порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість свого автомобіля і не зупинився перед пішохідним переходом та не надав дорогу пішоходу ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу зліва направо по ходу руху автомобіля, вчинивши на неї наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що суд не навів переконливих мотивів застосування ст. 75 КК та мінімального строку додаткового покарання. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, оскільки апеляційний суд не спростував належним чином доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевим судом при призначенні покарання належним чином не враховано ступеня тяжкості наслідків, що настали внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_4 , обсягу заподіяної шкоди здоров`ю потерпілої, подальші негативні зміни у її житті, необхідність подальшого проходження лікування та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. Зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишилася й думка потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі. Вважає, що виправлення та перевиховання винного можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Прокурор у касаційній скарзі посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим; вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Зокрема, прокурор звертає увагу, що в його апеляційній скарзі вказувалося на те, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, наслідки, що настали внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху, обсягу заподіяної шкоди здоров`ю потерпілої, подальші негативні зміни у її житті.
Вказані доводи більшою мірою стосуються незгоди прокурора із застосуванням ст. 75 КК та призначеним, на його думку, надто м`якого покарання. Суд звертає увагу, що зі змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що зазначені доводи прокурора були предметом оцінки суду апеляційної інстанції і знайшли належне відображення у прийнятому судовому рішенні. Судам було відомо про факт заподіяння потерпілій ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, оскільки ця обставина була предметом доказування відповідно до положень КПК та вплинула на кримінально-правову оцінку вчиненого діяння. Під час розгляду справи в суді першої інстанції потерпіла повідомила, що їй була встановлена група інвалідності, а засуджений відшкодував їй частково моральну шкоду. Як наслідок, ця інформація була оцінена разом з іншими обставинами справи й апеляційним судом під час апеляційного розгляду цього кримінального провадження.
Посилання в касаційній скарзі прокурора на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Згідно з вимогами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Під час призначення покарання ОСОБА_4 та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, місцевий суд дотримався зазначених вимог кримінального закону, застосував принцип індивідуалізації
кримінальної відповідальності під час призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

Зокрема, приймаючи рішення про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, особу винного, який визнав свою вину, раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі. Обставинами, що пом`якшують покарання визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Зваживши на всі наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції призначив покарання у виді позбавлення волі, однак дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без реального його відбування та застосував до нього положення ст. 75 КК.
Покарання, призначене ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, доводи касаційної скарги аналогічні за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі прокурора та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок, в тому числі й щодо призначення ОСОБА_4 додаткового покарання, апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Зважаючи на те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є мотивованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 цього Кодексу.

Таким чином, з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 січня 2021 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3