Провадження №11-кп/801/116/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0001904 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слобода-Межирівська, Жмеринського р-н, Вінницької обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_10 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 15 000 грн., у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 10 000 грн. у рахунок відшкодування судових витрат понесених на правничу допомогу.
В решті позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 15 000 грн., у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.
В решті позовних вимог відмовлено.

в с т а н о в и в :

ОСОБА_9 , 09.09.2019 близько 15:20 год. керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території авто мийки «Car Clean» на головну дорогу вул. Батозької у м. Вінниці, в районі електроопори №14, не переконався, що його подальший рух буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на головну дорогу, де, не надавши переваги у русі, допустив зіткнення з технічно справним мопедом марки «Honda Dio 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався головною дорогою вулиці Батозької в напрямку вулиці Липовецької, та перевозив пасажира ОСОБА_8 .
Внаслідок даної пригоди водій мопеда «Honda Dio 110» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тупа травма лівої нирки, глибокий одиничний розрив лівої нирки без сполучення з ЧМС (чашково-мискової) системи та без порушення цілісності капсули нирки. Велика субкапсулярна гематома лівої нирки (видалено до 400 мл згортків). Тупа травма грудної клітки зліва. Перелом 2-го, 7-го ребер зліва без ознак консолідації», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1157/1222 від 08.11.2019 належать до тілесний ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.
Крім того, внаслідок даної пригоди пасажир мопеда «Honda Dio 110» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла. Забій, садно лівої виличної ділянки. Закритий перелом лівої ключиці в середній третині зі зміщенням. Садно лівого плечового суглоба. Забій, садно лівого колінного суглоба», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1158 від 08.11.2019 належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 727 від 20.11.2019 «в даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_9 , вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
За вищевикладених обставин водій ОСОБА_9 порушив вимоги п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, де зазначено: п. 10.1 «Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 10.2 «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає».
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить змінити оскаржуваний вирок в частині стягнення матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, стягнути із обвинуваченого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 22 807,04 грн., та витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що в результаті ДТП потерпілому ОСОБА_10 були спричиненні тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв`язку з якими останньому 12.09.2019 року було проведено операційне втручання.

Вказаним кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_10 було спричинено матеріальну шкоду на лікування, придбання, медикаментів, медпрепаратів, медичного устаткування, медичного обстеження, на що було витрачено 19 883,96 грн., що підтверджується чеками, які в оригіналах містяться в матеріалах кримінального провадження.

В ДТП було пошкоджено належний потерілому ОСОБА_10 на праві власності мопед «Honda Dio 110» номер державної реєстрації НОМЕР_2 , розмір збитку підтверджено висновком автотоварознавчої експертизи №202 від 11.11.2019 року та становить 2 923,08 грн.

В матеріалах справи відсутній доказ повідомлення обвинуваченим ОСОБА_9 страховика АТ «СГ ТАС» щодо страхового випадку за полісом №АО/6106028 від 12.09.2018 року (строк якого спливає 11.09.2019 року).

12.10.2020 року між потерпілим ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_11 було укладено «Договір про надання правничої допомоги» з метою захисту його прав по матеріалам справи №127/33336/19 в суді апеляційної інстанції, вартість послуг адвоката становить 3 000 грн.

До початку апеляційного розгляду від потерпілого ОСОБА_10 надійшла заява, в якій останній просив здійснювати розгляд апеляційної скарги у його відсутність та у відсутність його представника адвоката ОСОБА_11 , вимоги вищевказаної апеляційної скарги підтримав просив її задовольнити, щодо апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 поклався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить змінити оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, а саме призначити покарання обвинуваченому за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5 950 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами, та просить відмовити в задоволенні цивільного позову і стягнення процесуальних витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції при призначенні додаткового покарання ОСОБА_9 не враховано, що останній раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, є інвалідом ІІІ групи з дитинства та отримує пенсію 1712 грн., на теперішній час не працює; має на утриманні дитину інваліда ІІ групи ( ОСОБА_12 онкозахворювання, копія посвідчення додається), на утриманні також перебуває дружина пенсіонер ОСОБА_13 (копія посвідчення додається), вину у інкримінованому злочині визнав повністю, щиро покаявся, частково добровільно відшкодував завдану шкоду, що є обставинами, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання судом не встановлено, і має намір відшкодовувати завдані збитки.

ОСОБА_9 в зв`язку з інвалідністю з дитинства ІІІ групи знайти постійну роботу не має можливості, є особою, «що досягла пенсійного віку» в розумінні ч.3 ст.61 КК України, а тому покарання у виді обмеження волі на певний строк застосовано до ОСОБА_9 з порушенням норм матеріального права.

Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано ст.26-1 Закону №1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав пошкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Висновок про застосування норми права (Велика Палата ВС у справі №465/4287/15 від 11.12.2019 року).

Згідно з п.9.3 ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 200 тисяч гривень на одного потерпілого. Відповідно 200 000х5%=10 000 грн.

Представник потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 не надав суду першої інстанції опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а лише ордер, договір і квитанцію про отримання суми гонорару 10 000 грн., розмір процесуальних витрат не доведено належними доказами, а тому суд не задовольнив їх у повному обсязі.

Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечили проти апеляційної скарги представника потерпілого; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , з приводу апеляційної скарги представника потерпілого поклався на розсуд суду; потерпілу ОСОБА_8 , яка не заперечували проти поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за який він засуджений, при обставинах, викладених у вироку правильні та ґрунтуються на досліджених у суді доказах, кваліфікація дій обвинуваченого є вірною і ніким не оскаржується, докази щодо обставин, які ніким не оспорювались судом не досліджувались згідно положень ч.3 ст.349 КПК України, перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають.
Відповідно до змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286, ст.ст.75,76 КК України враховано особа обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, є інвалідом ІІІ групи та має на утриманні дитину інваліда ІІ групи, обставиною, що відповідно до ст.66 КК України є щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку, обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Колегія суддів погоджується із видом та мірою основного покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.286, ст.ст.75,76 КК України у вигляді обмеження волі та вважає дане покарання законним та справедливим, враховуючи фактичні обставини справи та дані які характеризують особу обвинуваченого, а доводи захисника ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.3 ст.61 КК України при призначенні обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі слід визнати безпідставними, оскільки як на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди (09.09.2019) так і на час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не досяг пенсійного віку.
Що стосується призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України додаткового покарання з позбавленням права керування транспортними засобами, колегія суддів з даним видом покарання не погоджується з наступних підстав.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п.2 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального процесуального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може, крім випадків засудження за корупційний злочин призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за цей злочин.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року призначення основного покарання, нижчого від найнижчого межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно врахувати не тільки мету й мотиви якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

При призначенні додаткового покарання ОСОБА_9 колегія суддів враховує, що останній раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, є інвалідом ІІІ групи (підтверджується відповідним посвідченням), має на утриманні дитину інваліда ІІ групи ОСОБА_12 , яка хворіє онкологічною хворобою (підверджується відповідними документами), проживає з дружиною ОСОБА_13 , яка є особою пенсійного віку, обвинувачений самостійно утримує сім`ю; вину визнав у інкримінованому йому злочині, щиро розкаявся, частково відшкодував потерпілим завдану шкоду, що є обставинами, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання не встановлено, а тому враховуючи вищезазначені обставини в сукупності колегія суддів, вважає, що останньому слід призначити додаткове покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.
Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
З викладеного вбачається, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.
За правилами ст.128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За правилами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст.368, ч.ч.3,4 ст.374 КПК України, передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
При цьому, суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням та шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
При вирішенні цивільного позову суд першої інстанції належним чином не мотивував застосування норми права, які регулюють порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Разом із цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР).
Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5).
Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.
Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У відповідності до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_9 була застрахована полісом цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (поліс АО/6106028 АТ «СГ «ТАС»).
Потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_8 заявлено цивільні позови про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції встановив, що відповідальність обвинуваченого ОСОБА_9 була застрахована та на момент вчинення ДТП діяла, а тому позов потерпілого ОСОБА_10 у частині відшкодування матеріальної шкоди залишив без задоволення; цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_10 задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 15 000 грн., у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 10 000 грн. у рахунок відшкодування судових витрат понесених на правничу допомогу. Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_8 суд задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 15 000 грн., у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.
Відповідно до п.5 ст.12 ЦПК України суд керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Проте, всупереч вказаній правовій нормі суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 порядку розгляду їх цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії (враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 21.03.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18).
Відповідно ст.26 Закону № 1961-IV страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
За приписами п.1 ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч.1 ст.9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
Отже, якщо в кримінальному провадженні суд розглянув цивільний позов і є підстави для скасування рішення саме в частині цивільного позову, то в цій частині воно підлягає скасуванню й призначення новому розгляду в порядку цивільного судочинства.
Така позиція відповідає практиці Верховного Суду про те, що вирок суду може бути скасовано в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового судового розгляду у частині вирішення цивільного позову (справа № 712/2689/17; провадження № 51-4381 км18 та справа №187/291/17; провадження №51-274км17).
Оскільки судом першої інстанції при розгляді справи порушені загальні засади кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 слід задовольнити частково, оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст.405, 407,409,413, 419 КПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України в частині додаткового покарання змінити, призначивши його із застосуванням ч.1 ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_10 та ОСОБА_8 пред`явленого до ОСОБА_9 скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3