Ухвала

Іменем України
4 березня 2021 р.
м. Київ
провадження № 51- 1088 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 .
Суть питання та встановлені судом обставини
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та закрито кримінальне провадження.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року - без змін.
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, потерпіла ОСОБА_4 звернулась зі скаргою до суду касаційної інстанції. Вважає, що зазначене судове рішення є незаконним, просить його скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд не встановив вину чи невинуватість обвинуваченої ОСОБА_5 , не з`ясував обставини, установлені під час кримінального провадження, не перевірив їх доказами, а відразу прийняв рішення за клопотанням обвинуваченої і закрив кримінальне провадження на підставі ст.49 КК України
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 про те, що ухвала апеляційного суду постановлена з істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню, колегія суддів ВС вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року мотивована тим, що у судовому засіданні ОСОБА_5 заявила клопотання про її звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, яке було задоволено та закрито кримінальне провадження. Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання, оскільки строки притягнення до кримінальної відповідальності сплинули. Потерпіла та її представник також не заперечували проти закриття провадження в справі, оскільки дана підстава для закриття провадження не є реабілітуючою.
Із судового рішення вбачається, що кримінальне правопорушення вчинено 2 вересня 2018 року, тобто з часу його вчинення минуло більше двох років, і в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що ОСОБА_5 ухилялася від слідства або суду, або дані про вчинення нею нового злочину.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі(ст. 12 КК України).
Частиною 1 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.
Частинами 1, 4 ст. 286 КПК України передбачено, що звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 3 ст. 285 КПК України передбачено, що у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив, що суд першої інстанції, встановивши наявність усіх підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, та отримавши згоду обвинуваченої ОСОБА_5 на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив останню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закрив кримінальне провадження щодо неї, при цьому суд роз`яснив наслідки закриття провадження з нереабілітуючих підстав.

Що стосується доводів потерпілої ОСОБА_4 про те, що суд не встановив вину чи невинуватість обвинуваченої, не з`ясував обставини, установлені під час кримінального провадження, не перевірив їх доказами, а відразу прийняв рішення за клопотанням обвинуваченої і закрив кримінальне провадження на підставі ст.49 КК України, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Статтею 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Слід також зазначити, що, відповідно до ст. 368 КПК України, такі питання як: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; 3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, тощо, суд повинен вирішити при ухваленні вироку.

Натомість, 22 вересня 2020 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області було постановлено ухвалу, якою ОСОБА_5 за її клопотанням звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та закрито кримінальне провадження.

Відповідно до ст. 372 КПК України встановлено вимоги, яким має відповідати ухвала. Зокрема, в мотивувальній частині зазначається суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Отже, суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області при постановленні ухвали 22 вересня 2020 року, відповідно до ст. 372 КПК України, не повинен був вирішувати питання про встановлення вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.
Крім того, визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Натомість, такою умовою є згода обвинуваченого.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 листопада 2019 року у справі 566/554/16-к та від 26 березня 2020 року у справі № 288/685/17.
Ураховуючи вищезазначене, Чернігівський апеляційний суд дослідив матеріали кримінального провадження та ретельно проаналізував доводи в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_4 , які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, надавши їм належну оцінку. З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Касаційна скарга потерпілої ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 .
Оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, адже в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи потерпілої в цій частині теж є безпідставними.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3