Справа №577/3701/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/84/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 03 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, неодруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз 16.07.2019 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, розлученого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, раніше неодноразово судимого останній раз : 30.07.2012 року Буринським районним судом Сумської області за ч.3 ст. 185, ст.75 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, звільнений від призначеного покарання на підставі ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.08.2013 року по закінченню іспитового строку, обвинувачений за ч. 1 ст. 125 КК України, з призначенням покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків заробітку,

визнано винним за вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК та ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 лютого 2020 року.

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи висновки суду в частині доведеності його вини та правильності кваліфікації його дій просив пом`якшити йому покарання, призначивши замість 4 років 6 місяців років позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що суд у вироку умисно спотворив його особисті дані та неправильно виклав відомості в описовій та вступній частинах, а також допустив помилку в даті його затримання, невірно зазначивши час перебування під вартою з 23.11.2019 року замість 23.11.2018 року та не застосував відносно нього вимог ст. 69 КК України, що, на його думку, свідчить про упередженість судді.

З апеляційною скаргою звернувся і обвинувачений ОСОБА_10 , який просив вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

15.10.2020 року від обвинуваченого ОСОБА_10 надійшло доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначено, що під час перебування його в СІЗО у нього була виявлена ВІЛ інфекція та зокрема про те, що судом було спотворено його особисті дані та інформація по суті, що є порушенням ст. ст. 370 - 374 КПК України, і відповідно до ст. 411 КПК України є підставою для скасування вироку суду та свідчить про упередженість судді, як свідчить про упередженість судді і факт того, що суддею не було застосовано відносно нього вимог ст. 69 КК України

Враховуючи викладене просив вирок суду скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд або пом`якшити призначене йому покарання.

Прокурор на вказані апеляційні скарги подав заперечення, в яких вказав, що, на його думку, апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають, а вирок суду необхідно залишити без змін, оскільки під час судового розгляду судом першої інстанції було детально досліджено всі обставини справи, суд дотримався вимог кримінально-процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів,а помилка щодо зазначення дати затримання ОСОБА_9 була виправлена судом своєю ухвалою, а також вказав, що апеляційна скарга ОСОБА_11 є необґрунтованою.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які раніше вже притягувались до кримінальної відповідальності за злочини проти власності і мають не зняті та не погашені судимості, за попередньою змовою між собою та невстановленою на досудовому слідстві особою на ім`я « ОСОБА_12 », з метою заволодіння грошовими коштами громадян шляхом обману, розподіливши ролі домовились, що невстановлена особа буде телефонувати людям похилого віку та повідомляти неправдиву інформацію про потрапляння їх близьких родичів у ДТП і термінової необхідності коштів на лікування. Після чого ОСОБА_10 та ОСОБА_9 приїздитимуть до потерпілих і забиратимуть кошти, частину з яких залишатимуть собі, а решту віддаватимуть « ОСОБА_12 ».

Так, 25.05.2018 року о 18 год. 55 хв. невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я « ОСОБА_12 » (далі по тексту Особа), зателефонувала ОСОБА_13 , 1929 року народження, (людині похилого віку) на стаціонарний номер телефону НОМЕР_1 , та видаючи себе за її онука ОСОБА_14 повідомила, що останній потрапив в ДТП, у зв`язку з чим терміново потребує коштів на лікування, які необхідно передати через знайомого.

Після цього, близько 19 год. 20 хв. ОСОБА_10 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб відповідно до заздалегідь розподілених ролей, за вказівкою Особи, на автомобілі таксі прибув до місця проживання ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_3 .

Підтримуючи телефонний зв`язок з Особою, погоджуючи спільні злочинні дії, зокрема спосіб введення в оману ОСОБА_13 демонструючи проінформованість та знайомство із онуком потерпілої, назвавшись вигаданим ім`ям, ОСОБА_10 передав власний мобільний телефон ОСОБА_13 , що був з`єднаний з абонентським номером Особи, а останній, продовжуючи вводити в оману потерпілу, видаючи себе за її онука переконав у необхідності передати ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 1700 грн. Таким чином, ОСОБА_13 , не здогадуючись про злочинні шахрайські наміри зазначених осіб, передала ОСОБА_10 гроші в розмірі 1700 грн. з якими обвинувачений покинув місце злочину.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, діючи за попередньою змовою групою осіб за вказівкою Особи, цього ж дня близько 20 год. 20 хв., ОСОБА_10 , знову прибув до місця проживання ОСОБА_13 за вищевказаною адресою, де діючи аналогічним способом, шляхом обману, повторно заволодів грошовими коштами ОСОБА_13 в розмірі 2000 грн. та 200 доларів США, що по курсу НБУ дорівнювало 5221,50 грн.

Заволодівши грошовими коштами ОСОБА_13 на загальну суму 8921,50 грн., ОСОБА_10 покинув місце злочину. У подальшому частину грошей залишив собі, а решту - переказав на рахунок Особи через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк».

26.05.2018 року о 17 год. 59 хв. Особа зателефонувала на стаціонарний номер НОМЕР_2 ОСОБА_15 , 1936 року народження, (людині похилого віку) і, видаючи себе за її сина ОСОБА_16 , повідомила, що той потрапивши у ДТП терміново потребує коштів на лікування, які необхідно передати через знайомого.

Після цього, близько 18 год. 15 хв. ОСОБА_10 разом із ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб відповідно до заздалегідь розподілених ролей, за вказівкою Особи, на автомобілі таксі прибули до місця проживання ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_4 , де ОСОБА_10 залишився в автомобілі постійно підтримуючи телефонний зв`язок з Особою, а ОСОБА_9 , отримавши по телефону вказівку від Особи щодо способу введення в оману ОСОБА_15 , виявляючи проінформованість і демонструючи знайомство із сином потерпілої, назвавшись вигаданим ім`ям отримав від потерпілої, шляхом обману, грошові кошти в сумі 700 грн. та 2000 російських рублів, що по курсу НБУ дорівнювало 850,20 грн.

Заволодівши грошовими коштами ОСОБА_15 загальною сумою 1550,20 грн. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 частину грошей розділили між собою, а решту - переказали на рахунок Особи через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк».

26.05.2018 року близько 19 год. 35 хв. Особа зателефонувала на стаціонарний номер телефону НОМЕР_3 , яким користується ОСОБА_17 , 1940 року народження, (людина похилого віку) та видаючи себе за її онука ОСОБА_18 , повідомила про потрапляння останнього у ДТП і термінової необхідності коштів на лікування, які передати через знайомого.

Після цього, близько 20 год. ОСОБА_10 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб відповідно до заздалегідь розподілених ролей, за вказівкою Особи, на автомобілі таксі прибув за адресою: АДРЕСА_5 , де його вже очікувала ОСОБА_17 .

З метою введення в оману ОСОБА_17 , виявляючи проінформованість і демонструючи знайомство з онуком потерпілої, ОСОБА_10 назвавшись вигаданим ім`ям, допоміг ОСОБА_17 зняти з банківської карти через банкомат, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , грошові кошти в розмірі 6000 грн., а також отримав ще і готівку в сумі 4000 грн.

Повторно заволодівши шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_17 на загальну суму 10000 грн., ОСОБА_10 покинув місце злочину. У подальшому частину грошей залишив собі, а решту - переказав на рахунок Особи через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк».

27.05.2018 року о 15 год. 33 хв. Особа зателефонувала на стаціонарний номер телефону НОМЕР_4 , що використовується ОСОБА_19 , 1939 року народження, (людина похилого віку) та, видаючи себе за її онука ОСОБА_20 , повідомила, що останній потрапив в ДТП, у зв`язку з чим потребує грошей на лікування, які терміново необхідно передати через знайомого.

Після цього, близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_10 разом із ОСОБА_9 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб відповідно до заздалегідь розподілених ролей, за вказівкою Особи, на автомобілі таксі прибули до місця проживання ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_6 . ОСОБА_10 залишився сидіти в автомобілі, постійно підтримуючи телефонний зв`язок з Особою погоджуючи спільні злочинні дії, а ОСОБА_9 , отримавши вказівку від ОСОБА_10 щодо способу введення в оману ОСОБА_19 , зайшов до квартири потерпілої АДРЕСА_7 , де демонструючи проінформованість та знайомство із онуком останньої, назвавшись вигаданим ім`ям, шляхом обману, отримав від неї грошові кошти в сумі 4800 доларів США, що по курсу НБУ дорівнювало 125316 грн., і становить для потерпілої значну шкоду, тому як розмір спричинених збитків у понад 142 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Повторно заволодівши шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_19 обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , покинули місце злочину. У подальшому частину грошей розділили між собою, а решту переказали на рахунок Особи через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк».

Отже, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожен, скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ст.190 ч.2 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому.

Крім того, ОСОБА_9 16.10.2018 року близько 22 год., перебуваючи на подвір`ї багатоквартирного буд. АДРЕСА_8 , помітив ОСОБА_21 , який сидів на лавочці та слухав музику по мобільному телефону , що лежав поряд на столі.

З метою відкритого заволодіння чужим майном повторно ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_21 із-за спини та, діючи умисно, вхопив правою рукою зі столу мобільний телефон марки «ZTE Blade L5 Grey», вартістю 1050 грн, з картою пам`яті «Ilicon power micro SDHC 8 Gb card class 4» об`ємом 8 Гб, вартістю 65 грн., сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 25 грн., з грошима на рахунку в сумі 45 грн. та сім-карткою оператора мобільного зв`язку «ВФ-України», вартістю 25 грн. і разом з викраденим почав тікати. У цей час потерпілий став кричати вимагаючи зупинитися і віддати телефон, але ОСОБА_9 , розуміючи, що його дії є відкритими, не зупинився і перескочивши через паркан втік з місця злочину.

У подальшому викрадений телефон ОСОБА_9 продав, а гроші використав на власний розсуд.

Вказаними діями ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.186 ч.2 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та доповнення до неї, і просив задовольнити скаргу та направити справу на новий судовий розгляд, позицію захисника ОСОБА_8 про підтримку апеляційної скарги та доповнень до неї обвинуваченого ОСОБА_9 , заслухавши обвинуваченого ОСОБА_10 , який просив також направити справу на новий судовий розгляд, та підтримав свою апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_7 яка підтримала апеляційну скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , заслухавши прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення всіх апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів перевіривши, в межах апеляційних скарг, матеріали даного кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Так, в ході апеляційного провадження в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнає, проте вказав, що шахрайство відносно потерпілих він здійснював одноособово, а іншого обвинуваченого ОСОБА_10 обмовив, та окрім цього, вказав про необхідність перекваліфікації його дій з ч. 2 ст. 186 КК України на ч.2 ст.185 КК України, оскільки під час вчинення ним крадіжки телефону потерпілий взагалі спав і тому його дії повинні бути кваліфіковані за ст. 185 КК України. Наголошував, що має пристарілих батьків та малолітню дитину на утриманні.

Обвинувачений ОСОБА_10 в ході апеляційного розгляду зазначав, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України не визнає та вважає, що його вина не доведена жодними доказами, окрім показів ОСОБА_9 та його особистої згоди, наданою під час судових дебатів у суді першої інстанції. Вказував обвинувачений і про те, що не було проведено необхідних слідчих дій, зокрема пред`явлення особи до впізнання чи одночасних допитів.

Колегія суддів перевіривши такі доводи апеляційної скарги та доповнень до неї обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те що шахрайство ОСОБА_9 вчиняв одноособово, а телефон викрав у потерпілого таємно, що свідчить про необхідність перекваліфікації його дій з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, вважає їх безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом, зокрема:

- протоколами огляду місця події, де відображені місця передачі потерпілими обвинуваченим коштів, отриманих останніми шляхом шахрайства (т.1 а.с.254-256, т.2 а.с.24-25, 64-65);

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками згідно яких потерпілі ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 впізнали ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , як осіб котрі, зловживаючи довірою, приїздили і отримували кошти (т.2 а.с.4-6, 28-30, 31-33);

- інформацією ПАТ «Укртелеком» щодо вхідних та вихідних з`єднань номерів абонентів НОМЕР_5 , яким користується ОСОБА_19 ; НОМЕР_6 , належний ОСОБА_15 ; ( НОМЕР_7 ) 3-41-29 ОСОБА_17 ; ( НОМЕР_7 ) 3-31-36 ОСОБА_13 на які Особа телефонувала потерпілим і повідомляла неправдиву інформацію про потрапляння близьких родичів у ДТП та термінової необхідності передачі коштів на лікування через знайомих в ролі яких виступали ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (т.2 а.с.68-73, 34-39, 51-56, 10-15);

- протоколами проведення слідчих експериментів з потерпілими ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 під час яких останні розповідали про обставини вчинених відносно них злочинів (т.2 а.с.7-9, 16-18, 40-42, 57-59, 75-77);

- протоколом огляду місця події під час якого у ОСОБА_10 був вилучений мобільний телефон із сім-карткою, що ним використовувався для підтримки зв`язку з Особою на ім`я « ОСОБА_12 » під час скоєння шахрайських дій. Вказаний телефон визнаний речовим доказом і на нього накладений арешт за ухвалою слідчого судді (т.2 а.с.86-93);

- протоколами прийняття заяв про вчинення кримінального правопорушення, згідно яких ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожен окремо, повідомили про скоєння ними відносно потерпілої ОСОБА_19 , за адресою АДРЕСА_9 , шахрайських дій, внаслідок чого отримали 5000 доларів США (т.2 а.с.97,98).

З огляду на викладене, колегія суддів, попри доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про одноособове здійснення шахрайства, оцінює їх критично, оскільки вищезазначеними доказами повністю підтверджується участь ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 відносно необхідності перекваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки під час вчинення ним крадіжки телефону потерпілий взагалі спав і тому його дії повинні бути кваліфіковані за ст. 185 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, грабіж це відкрите викрадення чужого майна, тобто таке, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

Відповідно до ч. 2 ст. 186 КК України грабіж може бути поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, слід розуміти заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не призвело до короткочасного розладу здоров`я або короткочасної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій.

Водночас, крадіжка це злочин, що полягає у таємному викраденні чужого майна, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковані правильно, оскільки потерпілий ОСОБА_21 в судовому засіданні суду першої інстанції вказував, що 16.10.2018 року близько 22 год. 00 хв. сидів на лавочці за столом у дворі будинку слухаючи музику по належному йому мобільному телефоні, що лежав на столі. У цей час побачив, як із-за спини чоловік схватив зі столу телефон і почав тікати. Він став кричати, вимагаючи зупинитися і віддати телефон, але крадій, яким виявився сусід по будинку ОСОБА_9 , не зупинявся і перескочивши через паркан втік з місця злочину. Кричав голосно, а тому обвинувачений не міг не чути.

Крім того, вищевказані обставини підтверджуються і результатами проведеного слідчого експерименту з ОСОБА_9 , під час якого останній показав і розповів про обставини викрадення телефону, зокрема вказував, що потерпілий щось йому кричав, але він на це не зважав (т.2 а.с.142-144).

Слідчий експеримент також був проведений і з ОСОБА_21 , на якому потерпілий повністю підтвердив факт відкритого заволодіння його телефоном пояснивши, що кричав крадію вимагаючи повернути телефон, але той не звертав уваги і втік (т.2 а.с.145-147).

Враховуючи викладене та з урахуванням обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 повністю доведена і його дії слід кваліфікувати саме за ч. 2 ст.186 КК України, так як він скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Безпідставними на переконання колегії суддів є також і доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 відносно того, що під час досудового розслідування не було проведено слідчих дій, зокрема пред`явлення особи до впізнання чи одночасних допитів, оскільки вказане спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема, з матеріалів кримінального провадження вбачається ? що у вказаному кримінальному провадженні були неодноразово проведені наступні слідчі дії, які були зазначені вище: огляд місця події, пред`явлення особи до впізнання, слідчі експерименти з участю підозрюваних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обшук.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про те, що судом при призначенні покарання не було застосовано відносно них вимог ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

При цьому, застосування ст.69 КК України є правом суду, а не його обов`язком при вирішенні судом питання про призначення покарання, оскільки суд при цьому повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого особою кримінального правопорушення та особу винного.

Так, судом першої інстанції, при ухваленні вироку відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було враховано кількість, ступінь, суспільну небезпечність скоєних кримінальних правопорушень, розмір завданих збитків, а також їх характеризуючі дані.

Серед обтяжуючих відповідальність обставин судом першої інстанції було встановлено, зокрема вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінальних правопорушень щодо осіб похилого віку, про що обвинувачені не могли не розуміти зустрічаючись з потерпілими, а відносно ОСОБА_10 було встановлено ще і рецидив злочинів.

До пом`якшуючих обставин стосовно кожного з обвинувачених суд першої інстанції відніс - каяття щодо вчинення шахрайства, а ОСОБА_9 ще й часткове відшкодування збитків одній із потерпілих, наявність батьків похилого віку, один із яких має незадовільний стан здоров`я, неповнолітньої дитини та позитивну характеристику за місцем мешкання.

Проте, колегія суддів зазначає, що вищевказані обставини самі по собі істотно не впливають на застосування положень ст.69 КК України при визначенні виду та розміру покарання і повинні враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами кримінального провадження (даними про особу винного), з якими кримінальний закон пов`язує призначення покарання.

Крім того, і самі обвинувачені у поданих апеляційних скаргах та доповненнях до них не конкретизують, які саме пом`якшуючі обставини дають змогу застосувати до них положення ст.69 КК України, а зазначають лише про їх наявність.

Також, під час апеляційного провадження в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 звертав увагу на те, що має на утримання малолітню дитину та батьків пенсіонерів, які потребують його допомоги, однак вказані обставини, на переконання колегії суддів, не можуть слугувати підставами для застосування до ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України, окрім того дані обставини були враховані судом першої інстанції при ухвалення вироку відносно обвинувачених.

Більш того, слід зазначити, що відповідно до матеріалів кримінального провадження заявлені цивільні позови потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 про відшкодування матеріальної шкоди, обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_11 відшкодовані в повному обсязі не були, хоча ними і визнані.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги і доповнення до них обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не містять у собі достатніх підстав для зміни вироку в частині призначеного їм покарання, оскільки зазначений вирок, у тому числі в частині призначеного покарання, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 відносно того, що судом невірно було зазначено час його перебування під вартою з 23.11.2019 року замість 23.11.2018 року, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2020 року зазначена ОСОБА_9 помилка була виправлена.

Щодо тверджень апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відносно того, що незастосування до них вимог ст. 69 КК України, на їх переконання, свідчить про упередженість судді при ухваленні ним вироку відносно обвинувачених, то колегія суддів приходить до висновку, що такі твердження є безпідставними, оскільки як зазначалось вище застосування до обвинувачених положень ст. 69 КК України є правом, а не обов`язком суду, а окрім того, колегія суддів враховує і те, що обвинуваченими не було конкретизовано у чому ж саме полягала упередженість судді.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення про винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні шахрайства та у вчиненні ОСОБА_9 відкритого викрадення майна (грабежа), суд дійшов на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозв`язку.

Таким чином, враховуючи наведене істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б виступили підставою для скасування оскаржуваного вироку суду, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, та умисного спотворення особисті даних і неправильного викладу відомостей в описовій та вступній частинах про які наголошували обвинувачені в своїх апеляційних скаргах, колегією суддів не встановлено, а тому вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 лютого 2020 року є таким, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України та його необхідно залишити без зміни, а вимоги апеляційних скарг обвинувачених, без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 лютого 2020 року відносно ОСОБА_10 , та ОСОБА_9 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,