Справа № 308/2231/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/215/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:
цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачева, Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту взяття його під варту.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , перебуваючи 29 січня 2018 року близько 10 год. 00 хв. на ринку «Минайський», який знаходиться позаду супермаркету «Сільпо», що розташований за адресою: м. Ужгород, вул. Минайська, 16, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті тривалих неприязних відносин, підійшов до ОСОБА_10 та розпочав з ним сварку, в ході якої наблизився до останнього на відстань витягнутої руки та руками, затиснутими в кулак, наніс декілька ударів в область голови потерпілого, від чого той впав на землю. В подальшому ОСОБА_7 , не припиняючи свої злочинні дії, продовжив наносити удари руками та ногами в область голови і грудної клітки ОСОБА_10 , чим спричинив останньому відповідно до висновку експерта №113 від 28 лютого 2018 року тяжкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 покликається на те, що вирок ухвалений з істотним порушенням вимог ст.ст. 410, 411, 412, 413, 414 КПК України, що є підставою для його скасування.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 неприязно ставився до ОСОБА_7 .

Наголошує, що ОСОБА_7 мав намір відвернути посягання ОСОБА_10 , а умислу нанести останньому тяжкі тілесні ушкодження у обвинуваченого не було.

Стверджує, що ОСОБА_7 визнав заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень з метою самооборони, жалкує про вчинене, осуджує свою поведінку і щиро розкаюється, окрім цього, звертає увагу на те, що обвинувачений відшкодував потерпілому в повному обсязі завдану шкоду.

Також акцентує, що судом не допитано потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 .

На думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Акцентує, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які мають істотне значення для встановлення фактичних обставин справи і спростовують висновок суду про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, викладені неповно.

Окрім цього, покликається на те, що судом не враховано показань свідка ОСОБА_15 , що не підтверджують наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини за ч.1 ст. 121 КК України, оскільки останній визнав себе винним у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, діючи з метою відвернення посягання та самозахисту. Такі дії обвинуваченого, на думку його захисника, слід кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Наголошує, що наведені у вироку письмові докази не підтверджують вини ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Зазначає, що слідчий експеримент проведено без залучення захисту, що обмежує права підозрюваного на участь у проведенні слідчих дій.

Звертає увагу на те, що судом не враховано, як пом`якшуючі вину обставини щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, примирення з потерпілим, вчинення правопорушення через протиправну поведінку потерпілого, наявність на утриманні двох малолітніх дітей. Також не враховано особу обвинуваченого, який є хорошим сім`янином, займається суспільно корисною працею.

Акцентує, що суд прийшов до помилкового висновку про стійку схильність обвинуваченого до протиправної поведінки та навмисне небажання стати на шлях виправлення, оскільки ОСОБА_7 з часу відбуття покарання, жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності, позитивно характеризується і в даному кримінальному провадженні щодо останнього не обирався запобіжний захід, що свідчить про те, що суд не вбачав наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без позбавлення волі і є всі підстави для застосування приписів ст. 75 КК України.

Просить скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 покликається на те, що вирок ухвалений з істотними порушеннями вимог КПК України, що є підставою для його скасування, окрім цього, обвинувачений зазначає про неповноту судового розгляду.

Вважає помилковою кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 121 КК України.

Стверджує, що не мав умислу нанести ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, а діяв з метою відвернути посягання потерпілого та самооборони.

Наголошує, що щиро жалкує про вчинене та розкаюється і осуджує свою поведінку; відшкодував в повному обсязі заподіяну шкоду.

Зазначає, що визначаючи міру покарання, суд не дотримався вимог ст. 65 КК України.

Просить скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги та просять застосувати положення ст. 75 КК України, пояснення потерпілого ОСОБА_10 , виступ його представника адвоката ОСОБА_9 , які не заперечили щодо задоволення таких, думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такізадоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 були дотримані.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 і їх пояснень в суді апеляційної інстанції, останні не оспорюють сам факт події злочину, а не згідні з кваліфікацією дій останнього за ч.1 ст. 121 КК України.
За версією сторони захисту, вчинені обвинуваченим з метою відвернути посягання ОСОБА_10 протиправні дії, утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, яким дана об`єктивна оцінка. Будь-яких підстав не довіряти таким, колегія суддів не вбачає.
Доводи захисника та обвинуваченого про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повідомили обставини конфлікту, що виник між обвинуваченим і потерпілим, при цьому ствердили, що бачили, як в ході такого ОСОБА_7 завдавав численних ударів по голові ОСОБА_10 , який в той час лежав на землі, а обвинувачений сидів у нього на шиї. Також зазначили, що побиття ОСОБА_7 ОСОБА_10 припинилось після втручання ОСОБА_12 , який їх розборонив, на що обвинувачений відреагував погрозами останньому фізичної розправи.
Згідно висновку експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи №75 від 14 лютого 2018 року, у ОСОБА_10 тілесні ушкодження, які вкладаються в час і місце пригоди, що мала місце 29 січня 2018 року та по своєму характеру були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Відповідно до додаткового висновку експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи №113 від 28 лютого 2018 року, на основі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_10 , виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, забій головного мозку ІІІ ст. із стисненням його гострою субдуральною гематомою правої гемісфери, геморагічний забій правої тім`яної долі, травматичний САК справа, в момент їх спричинення були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Ч.1 ст. 121 КК України передбачено, що умисним тяжким тілесним ушкодженням визнається умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.
В свою чергу, відповідно до положень ст. 124 КК України кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Згідно з нормами ч.1 та ч.3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, слід врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Характер та локалізація тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_10 , їх кількість та особливості агресивної поведінки ОСОБА_7 , який, незважаючи на відсутність об`єктивної, реальної та безпосередньої загрози з боку потерпілого, продовжував заподіювати йому тілесні ушкодження і не зупинявся, зі слів свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , до втручання у конфлікт сторонньої особи, а саме свідка ОСОБА_12 , на думку колегії суддів, свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, дії ОСОБА_7 за своїми ознаками не становлять необхідної оборони (перевищення її меж), а відтак, всупереч доводам апеляційних скарг, не підлягають кваліфікації за ст. 124 КК України.

В свою чергу, показання обвинуваченого про заперечення вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів оцінює критично та вважає їх направленими на уникнення від кримінальної відповідальності за скоєне.
Такими, що не впливають на законність прийнятого по суті рішення, колегія суддів вважає покликання апелянтів про те, що судом не допитано потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи (т.1 а.с. 239), потерпілий ОСОБА_10 подав до суду заяву, згідно якої у зв`язку з відсутністю в нього щодо обвинуваченого ОСОБА_7 вимог майнового і немайнового характеру, просить провести розгляд справи без його участі та без участі його представника.
У комплексі прав потерпілого істотна роль належить праву брати участь у судовому розгляді. Суд зобов`язаний вжити всіх заходів аби своєчасно повідомляти потерпілого про час і місце розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що участь потерпілого у судовому розгляді не є обов`язком. Відповідно, у разі неявки потерпілого суд, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Проте примусити його брати участь у судовому розгляді суд не може, він має право накласти лише грошове стягнення на потерпілого (ст. 325 КПК України).

Наведеному, суд першої інстанції дав належну правову оцінку у вироку, відтак на думку колегії суддів, місцевий суд підставно продовжив судовий розгляд кримінального провадження без участі потерпілого ОСОБА_10 , що не вплинуло на його повноту при з`ясуванні фактичних обставин справи.
З приводу доводів сторони захисту про те, що під час судового розгляду не було допитано свідка ОСОБА_11 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції вживалися заходи щодо його виклику для допиту у судовому засіданні, проте останній у судові засідання не з`явився, внаслідок чого, прокурор використав своє право про відмову від допиту у судовому засіданні вказаного свідка, що передбачено ст. 22 КПК України і відповідає принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів.
Щодо доводів в апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання положенням ст. 65 КК України, то колегія суддів приходить до наступного.

Так, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особу обвинуваченого, а також обставину, яка пом`якшує покарання добровільне відшкодування шкоди та обставину, що обтяжує покарання рецидив кримінальних правопорушень, призначив таке у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, яке є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів і не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Щодо клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 про необхідність повторного дослідження доказів, то колегія суддів вважає його безпідставним, виходячи з положень ч.3 ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).
Крім цього, перевіркою матеріалів справи встановлено, що досудове розслідування та судовий розгляд були проведені належним чином з дотриманням вимог КПК України, докази по справі зібрані у законний спосіб.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2021 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4