Справа № 194/476/20
Номер провадження № 1-кп/194/23/21
УХВАЛА
22 березня 2021 року м. Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 лютого 2020 року за № 0000071 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19 жовтня 2004 року Павлоградським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.141 ч.2 ст. 185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ст.70, ст.104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

- 25 грудня 2006 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ст.198, ч.3 ст. 185, ч.1 ст.70, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 27 червня 2007 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ст.198, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі;

- 02 червня 2010 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 342, ч.1 ст.71 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- 07 травня 2014 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст. 164 КК України до покарання у вигляді громадських робіт;

- 13 листопада 2014 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 389, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71, ст.72 КК України до 2 років 15 днів позбавлення волі;

- 11 грудня 2015 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185 ст.71 КК України до 3 років 6 днів позбавлення волі;

- 28 грудня 2015 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України до 3 років 8 місяців позбавлення волі.

- 21 листопада 2016 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 186, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 04 грудня 2018 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Тернівського міського суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Прокурор 19 березня 2021 року через канцелярію суду подав клопотання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В клопотання прокурор зазначає, що ОСОБА_4 14 січня 2021 року судом змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Однак, обвинувачений злісно та систематично порушує визначені судом обов`язки, а саме: не залишати місце свого постійного проживання в період часу з 22.00 год. до 06.00 год. без дозволу прокурора/суду, за адресою: АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються матеріалами від 11.03.2021 р. №1837 та від 18.03.2021 р. №48.1-2081. Таким чином наявні ризики, передбачені п.п 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, ОСОБА_4 не працює, джерел доходу не має, не встав на облік до соціальних служб за допомогою як особа, яка перебуває в скрутному становищі, а також до служби зайнятості.

У судовому засіданні прокурор подав клопотання про зміну клопотання в порядку ст. 185 КПК України. А також зазначив, що систематичність порушень умов домашнього арешту обвинуваченим підтверджена. Просив суд, посилаючись на обставини викладені у клопотання, обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 щодо клопотання прокурора заперечував, оскільки він вживає заходи для отримання паспорту та офіційного працевлаштування. Так, дійсно 17 березня 2021 року він був відсутній вдома, бо в нього був день народження. В інші дні він не порушував умови домашнього арешту, оскільки вдома крім нього повинна бути його дружина та малолітні діти, однак двері ніхто взагалі не відчинив. Просив суд відмовити у клопотання прокурора. Крім того, зазначив, що 10.03.2021 року його побили невідомі, однак на його думку це були працівники поліції, оскільки він надає покази проти працівників поліції. На даний час йому потрібно звернутися до лікаря у зв`язку зі струсом головного мозку.

Захисник адвокат ОСОБА_5 щодо клопотання прокурора заперечувала, оскільки не підтверджена систематичність порушень умов домашнього арешту. З відеозапису не вбачається час та дата відео фіксації, а на запису є дати 10.03.2021 р. та 18.03.2021 р., в той час як порушенні від 03.03.2021 р. та від 17.03.2021 р. Також, зазначила, клопотання 19.03.2021 року підписав та подав прокурор Тернівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури, а не прокурор Павлоградської окружної прокуратури. Також зазначила, що суд повинен розглядати клопотання в межах доданих прокурором до клопотання доказів та не вправі виходити за їх межі. На даний час обвинувачений вживає усіх заходів для отримання паспорта, оскільки звертається для отримання певних довідок для його відновлення та в подальшому буде офіційно працевлаштовуватися.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, захисника, суд приходить до наступного.

В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, зокрема, зазначено, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").

Обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Однак, продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".

За приписами частини 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Отже, тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, поперше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» та у справі «Харченко проти України»).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини: «При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів» (пункт 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»), «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу» (пункт 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України»).

Право на свободу є одним із основоположних прав людини, яке має виняткову роль як засіб забезпечення інших прав і свобод людини. Це право гарантується статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 29 Конституції України. Проголошуючи «право на свободу», стаття 5 Конвенції передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена волі.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

ЄСПЛ відповідно до усталеної практики зазначив, що особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для зміни запобіжного заходу, суд виходить з наступного.

Так, ухвалою суду від 01 березня 2021 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний у вигляді нічного домашнього арешту строком до 23-59 год. 30 квітня 2021 року, з покладенням обов`язків: не залишати місце свого постійного проживання в період часу з 22.00 год. до 06.00 год. без дозволу прокурора/суду: АДРЕСА_1 . Інші обов`язки залишено без змін: 1. Прибувати до прокурора/суду за першою вимогою; 2. Повідомляти прокурора чи суд про зміну місця свого мешкання; 3. Утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у цьому кримінальному провадженні; 4. Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Суд враховує, що ОСОБА_4 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які мешкають зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , та яких він повинен утримувати та виховувати. Обвинувачений ОСОБА_4 народився та постійно мешкає в м. Тернівка Дніпропетровської області. Окрім того, у нього є мати ОСОБА_6 , яка мешкає з його бабусею також в АДРЕСА_2 . Отже, ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки в м. Тернівка. На обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має намір отримати паспорт, працевлаштуватися та утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Суд, не враховує повідомлення начальника ВП №1 РПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 01 березня 2021 року про порушення ОСОБА_4 умов нічного домашнього арешту, оскільки воно стосується 25.02.2021 року та до цього повідомлення не додано жодних доказів на підтвердження обставин зазначених у ньому.

Суд, не враховує повідомлення начальника ВП №1 РПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02 березня 2021 року про порушення ОСОБА_4 умов нічного домашнього арешту, оскільки прокурор не посилається у своєму клопотанні на ці обставини, а суд розглядає клопотання в межах доданих до нього доказів.

Суд бере до уваги порушення обвинуваченим ОСОБА_4 17 березня 2021 року умов нічного домашнього арешту, оскільки прокурор довів належними та допустимими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні. Однак, суд при цьому також враховує, що прокурором додано повідомлення начальника ВП №1 РПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 18 березня 2021 року про порушення ОСОБА_4 умов нічного домашнього арешту за 03 березня 2021 року, при тому, що докази про порушення подані за 17 березня 2021 року.

Суд, не враховує повідомлення начальника ВП №1 РПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2021 року про порушення ОСОБА_4 умов нічного домашнього арешту, оскільки з відеозапису не вбачається, в якому саме будинку було перевірено умови домашнього арешту, до нього не додано рапорт про порушення умов домашнього арешту з зазначенням підстав перевірки, а також здійснено відеофіксацію без присутності свідків, що позбавляє суд можливість упевнитися в достовірності наданих доказів.

Отже, суд вважає, що систематичність порушень умов домашнього арешту та відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, не знайшла свого підтвердження, при цьому судом враховано, що інших процесуальних обов`язків обвинувачений не порушує, тому залишається ризик, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України. Суд вважає, що обвинуваченим ОСОБА_4 вживаються заходи спрямовані для отримання паспорта та офіційного працевлаштування.

Порушення 17 березня 2021 року ОСОБА_4 умов домашнього арешту, за відсутності інших порушень, не можуть слугувати підставою для зміни запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою.
Отже, враховуючи, що прокурор не довів обставини, які слугували б підставами для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому в клопотанні прокурора про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою, слід відмовити, залишивши запобіжний у вигляді нічного домашнього арешту, який був застосований ухвалою суду від 01 березня 2021 року, строком до 23 години 59 хвилини 30 квітня 2021 року включно.
На підставі зазначеного, керуючись 176 - 178, 181-186, 193-194, 196-197, 200, 331, 369, 372 КПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу та обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1