ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/834/21 Справа № 187/621/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289, ст. 348 КК України;
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України;
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України;
- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року у клопотанні обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про зміну запобіжного заходу було відмовлено.
Клопотання прокурора ОСОБА_14 про продовження строку дії запобіжного заходу задоволено.
Продовжено відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , кожного окремо, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 07 квітня 2021 року включно.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ризики, заявлені прокурором є реальними, обґрунтованими та доведеними, а саме переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків та вчинення інших злочинів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які на теперішній час не зменшились та не перестали існувати, з огляду на те, що вказані особи обвинувачуються у серії особливо тяжких умисних корисливих злочинів із складною формою співучасті, не мають достатнього ступеню соціальних зв`язків, які б спростували ризик залишення меж міста, області або країни з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, обізнані з особами потерпілих та свідків, які мають бути допитані судом безпосередньо, не мають офіційного постійного місця роботи або постійного джерела заробітку що обґрунтовує ризик вчинення інших кримінальних правопорушень з метою отримання коштів для забезпечення фізіологічних потреб, крім того, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 раніше судимі за умисні злочини.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2021 року та постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прокурором не було доведено жоден з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

- обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2021 року та постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прокурором не було доведено жоден з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_14 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Зазначає, що при обшуку, який був проведений у січні 2017 року було допущено низку порушень, а саме: пошкоджено речі в приватному житлі; застосовано насильство та кайданки до обвинуваченого; вилучено телефон ОСОБА_6 ; обшук проводили більше десяти осіб, але ідентифікована була лише одна особа, поняті не показали документи та приїхали із слідчим, обшук проводився одночасно в декількох кімнатах; речі, які були вилучені під час обшуку, не належить ОСОБА_6 . Вказує, що ним були надані всі необхідні докази на підтвердження сумнівності правомірності проведеного обшуку.
На думку апелянта, суд першої інстанції як на головний чинник того, що ОСОБА_6 можливо буде переховуватись від органів досудового слідства та суду послався виключно на те, що обвинувачений офіційно не працює, а також формально, застосовуючи загальні тези про ступінь суспільної небезпеки, не приділивши належної та достатньої уваги дослідженню обставин конкретності дій обвинуваченого та впливу па такий інтерес, не обґрунтувавши, у чому саме полягає причетність ОСОБА_6 до вчинення ним особливо тяжкого злочину, суд жодним чином у своєму рішенні не мотивував наявність та доведеність ризиків, бо власне і сторона обвинувачення жодного доказу в рахунок існування такого ризику не навела та не надала суду.
Зазначає, що суддя постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання прокурора виключно з формальних та поверхневих міркувань. Суд ухвалюючи своє рішення не врахував того, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків.
Також апелянт звертає увагу, що підозрюваний не залишав межі України, має стійкі соціальні зв`язки, повноцінну родину: дружину, сина та непрацездатну мати дружини, яких він повинен утримувати, певний час навчався на території України, фізично не може впливати на свідків, та не може будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, він мав достатньо часу та можливостей ухилитись від органів досудового слідства та суду, продовжувати вчинення інших злочинів, проте цього не зробив, що саме по собі нівелює ті ризики, про які прокурор вказував у своему клопотанні, а суд вважав їх за ймовірні та доведені з боку сторони обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали свої апеляційні скарги та з підстав, викладених в них, просили їх задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
14 січня 2021 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим подані апеляційні скарги підлягають розгляду в суді апеляційної інстанції.
Як витікає з приписів ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.
З матеріалів провадження слідує, що на розгляді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за №0001705 від 29.09.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289, ст. 348 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України; ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України.
Прокурором під час судового провадження подано клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з підстав наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити інші кримінальні правопорушення, які на даний час не зменшилися та наразі відсутні підстави для застосування до останніх більш м`якого запобіжного заходу.
Розглядаючи таке клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Разом з цим, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції», «Labita v.Italy» від 06.04.2000 року)
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд зауважує, що питання обґрунтованості підозри не є предметом судового розгляду з огляду на стадію кримінального провадження та висунення прокурором обвинувачення, і на даний час вже здійснюється судовий розгляд доведеності обвинувачення, результати якого будуть викладені судом першої інстанції у своєму вироку.
Що ж стосується наявності заявлених у клопотанні прокурора ризиків, то, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив факт існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків та вчинити інші кримінальні правопорушення, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, зокрема й у серії особливо тяжких умисних корисливих злочинів із складною формою співучасті, за які передбачено законом покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, особи обвинувачених, які не мають постійного офіційного місця роботи та законного джерела доходу, раніше судимі за умисні злочини, а також наявний значний суспільний інтерес стосовно скоєних кримінальних правопорушень.
Ці висновки суду узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання ними процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, в частині того, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність у його підзахисного постійного місця проживання та сталих соціальних звязків не можуть слугувати самодостатньою підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу з огляду на встановлені вище обставини та особу обвинуваченого, оскільки заявлені ризики не зменшилися та продовжують існувати і для їх запобігання судом першої інстанції обґрунтовано продовжений строк тримання під вартою, оскільки обмеження права обвинуваченого на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.
Крім того, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування як обвинуваченого ОСОБА_6 , так і обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.
Що ж стосується доводів апелянтів про тривале тримання обвинувачених під вартою, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у рішенні ЄСПЛ від 12.12.2019 року у справі « Піхун проти України»(заява № 63754/09 ) Європейський Суд зауважив, що «розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи та поведінка заявника і відповідних органів державної влади, які розглядають справу …».
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо порушення статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинувачених під вартою та тривалим кримінальним провадженням, апеляційний суд у даному конкретному випадку звертає увагу на рух кримінального провадження, його складність, періодичність призначення судових засідань, об`єм матеріалів, які досліджуються судом, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289, ст. 348 КК України, а ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України, і за результатами апеляційного розгляду не вважає тривале тримання як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_8 під вартою надмірним. Оскільки тривалість перебування обвинувачених під вартою сама по собі не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, тому доводи апелянтів в цій частині є необґрунтованими.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 і ОСОБА_8 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції з огляду на недопустимість тримання особи під вартою за відсутності судового рішення звертає увагу, що строк дії оскаржуваної ухвали на час апеляційного розгляду сплинув, але застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продовжено ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 березня 2021 року до 13 травня 2021 року включно.
Крім того, враховуючи, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК України і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а подані у провадженні апеляційні скарги-залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів

П О С Т А Н О В И ЛА :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4