Постанова

Іменем України
08 червня 2021 року

м. Київ
справа № 320/8406/17

провадження № 51-3070км20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції), потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (у режимі

відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня

2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000319, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК);
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

06 травня 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано невинуватими

у предявленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, та виправдано за недоведеністю в їхніх діяннях складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів та арештів, накладених на майно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Згідно з обвинувальним актом, у 2013 році ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи за попередньою змовою групою осіб спільно з ОСОБА_7 , під приводом надання Інтернет-пакету для здійснення міжнародних зв`язків - платника на Інтернет-сайті «TelexFree», що зацікавило потерпілого ОСОБА_9 , повідомили останньому неправдиву інформацію з приводу даного пакету послуг.
10 квітня 2014 року ОСОБА_12 , надавши два банківських рахунки, а саме № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , просив перевести по 20 000 грн на кожний рахунок.
Потерпілий ОСОБА_9 , погодившись на умови ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , попросив свою матір ОСОБА_11 переказати спільні з його батьком

ОСОБА_10 грошові кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий на ОСОБА_7 , у розмірі 20 000 грн, та картковий рахунок

№ НОМЕР_2 , що відкритий на ОСОБА_13 , у розмірі 19 900 грн, а всього 39 900 грн.
10 квітня 2014 року в період часу з 15:27:43 до 15:32:52 через банківський термінал ПАТ КБ «ПриватБанку» TS20520529, розташований у мікрорайоні 3, буд. 38/4 у м. Лозовій Харківської області, ОСОБА_11 перерахувала зазначену суму грошей на рахунки засуджених, що підтверджується чеками. Після чого через банківський термінал кошти були зняті ОСОБА_7 та ОСОБА_14 .
Дії обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Виправдовуючи обвинувачених, суд першої інстанції послався на те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діяннях ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 190 КК.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить рішення місцевого та апеляційного судів скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що відеозапис розмови по скайпу ОСОБА_9 з ОСОБА_7 , на підставі якого суд зробив висновок про відсутність факту заволодіння грошовими коштами потерпілих, відповідно до ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) є недопустимим доказом. Стверджує, що оскільки гроші повинні були надійти на рахунок ОСОБА_9

в особистому кабінеті на Інтернет-сайті компанії «TelexFree», а не на банківські рахунки засуджених, то таким чином останніми гроші були незаконно привласнені. Зазначає, що факт припинення діяльностікомпанії «TelexFree» не впливає на обставини кримінального провадження.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначають, що потерпілим

ОСОБА_9 гроші перераховулися безпосередньо на рахунки засуджених, а не компанії «TelexFree», а суди не надали цьому належної правової оцінки.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційні скарги прокурора та потерпілих частково, просив ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Виправдані ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та їхній захисник ОСОБА_8 просили касаційні скарги прокурора та потерпілих залишити без задоволення.

ПотерпіліОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримали свою касаційну скаргу та касаційну скаргу прокурора.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до

ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальне правопорушення.
За статтею 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав

у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
При цьому суд установив, що надані прокурором докази, а також показання потерпілих у судовому засіданні ні кожен окремо, ні у своїй сукупності не доводять того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою, тобто шахрайство.
У судовому засіданні були допитані обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , досліджено письмові докази.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 своєї вини не визнав та суду пояснив, що з ОСОБА_9 познайомився у 2013 році в мережі Інтернет. У лютому

2014 року на прохання ОСОБА_9 він допоміг останньому зареєструватися

в компанії «TelexFree», у квітні 2014 року до нього звернувся ОСОБА_9 , щоб допомогти йому знайти в когось електронні гроші на суму 40 000 грн для придбання телекомунікаційних пакетів. Оскільки він користувався банківською карткою «ПриватБанку», за умовами якої заборонялося проводити платіжні переводи на суму більше ніж 20 000 грн, то він звернувся до ОСОБА_7 з проханням переслати на його банківську карточку іншу частину грошей. 10 квітня 2014 року на його банківську карту «ПриватБанк» надійшли 19 900 грн, від кого вони надійшли, не було зазначено, але він передбачав, що від ОСОБА_9 . Йому відомо, що на картку ОСОБА_7 також надійшли гроші в сумі 20 000 грн, від кого також не було вказано, але передбачав, що від ОСОБА_9 . Потім він звернувся через чат до учасників компанії «TelexFree» за допомогою для ОСОБА_9 , і на рахунок ОСОБА_9 надійшли електронні гроші, за які він ( ОСОБА_9 ) придбав пакети з телекомунікаційних послуг. Про це йому відомо з розмови по скайпу від ОСОБА_9 . Через декілька днів, 14 квітня 2014 року, на сайті компанії «TelexFree» висвітився надпис «технічна поломка», який був протягом місяця. Потім з інформаційних ресурсів йому стало відомо про фінансові проблеми компанії «TelexFree», про те, що в США рахунки компанії були заарештовані. Ця інформація була загальнодоступною, про це повідомляли всі ЗМІ. Він по скайпу спілкувався з ОСОБА_9 про те, що сталося з компанією, переживали щодо подальшої діяльності компанії, про можливість повернути свої вкладені гроші. У вересні 2015 року до нього подзвонив ОСОБА_9 та з`єднав зі своїм батьком ОСОБА_10 , якого раніше він не знав, ніколи не спілкувався. ОСОБА_10 став питати його про гроші, які були надіслані

ОСОБА_7 та йому. Він спробував усе пояснити ОСОБА_10 , але той наполягав на поверненні грошей. У березні 2016 року до нього прийшли працівники поліції та викликали на допит, йому стало відомо про те, що

ОСОБА_10 звернувся до поліції.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину не визнав та пояснив, що

з ОСОБА_9 познайомився у 2012 році. У квітні 2014 року до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням надати номер банківської картки «ПриватБанку», пояснивши, що ОСОБА_9 звернувся до нього за допомогою знайти електронні гроші на суму 40 000 грн, і тому необхідна була його картка для отримання частини переводу. Він надав номер картки, і 10 квітня

2014 року на неї надійшли гроші невідомо від кого, але він передбачав, що від ОСОБА_9 , він зняв 20 000 грн та віддав їх ОСОБА_6 Навесні

2016 року до нього подзвонив ОСОБА_10 та запропонував звернутися до поліції щодо діяльності компанії, більше він з ним не розмовляв.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснювали, що вони ніколи не спілкувалися ні

з ОСОБА_10 , ні з ОСОБА_11 , ніколи нічого не пропонували ОСОБА_15 , не вводили цих осіб в оману шляхом обману, не змовлялися щодо скоєння шахрайства.
Потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що у 2012 році в Інтернеті познайомився

із ОСОБА_6 , а у 2013 році з ОСОБА_7 . У лютому 2014 року

ОСОБА_6 розповів йому про компанію «TelexFree». Після цього на його прохання ОСОБА_6 зареєстрував його в компанії. У нього був свій особистий кабінет, з особистим логіном та паролем, але він їм не користувався, оскільки не знав, як це робити. Він підозрював, що це фінансова піраміда. У квітні

2014 року ОСОБА_6 запропонував заробити грошей у компанії «TelexFree», для чого сказав йому, що необхідні гроші в сумі 40 000 грн для придбання пакетів зв`язку. Він довіряв ОСОБА_6 і тому погодився придбати пакети. Оскільки у нього грошей не було, він звернувся до свого батька ОСОБА_10 та попросив у нього 40 000 грн., той погодився. 10 квітня 2014 року його

мати ОСОБА_11 взяла гроші у батька та через термінал «ПриватБанка» переслала на рахунки карток, які він їй надав. Ці рахунки належали

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , номери цих карток йому повідомив ОСОБА_6 . Через декілька днів, 12-14 квітня 2014 року, він дізнався, що у компанії «TelexFree» заблокували рахунки, він звернувся до ОСОБА_6 , щоб разом звернутися до поліції стосовно діяльності компанії, але той відмовився.
Потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що у квітні 2014 року до нього звернувся син ОСОБА_9 та попросив дати у борг 40 000 грн, він погодився. 10 квітня 2014 року він дав гроші своїй дружині ОСОБА_11 , яка перевела їх через термінал на рахунки «ПриватБанку», що належали, як йому пізніше стало відомо, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Син гроші не віддавав, а пізніше розповів про те, що ОСОБА_6 обманним шляхом разом з ОСОБА_7 заволоділи цими грошима й не збираються їх віддавати.
Потерпіла ОСОБА_11 суду пояснила, що у квітні 2014 року син попросив у неї та батька ОСОБА_10 40 000 грн, які йому були необхідні терміново. Як їй відомо, зі слів сина, у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був свій офіс, гроші необхідні були для фірми, щоб потім був заробіток. ЇЇ син щось з ними заробляв. 10 квітня 2014 року вона взяла гроші та через термінал відправила на одну карточку 20 000 грн, на іншу 19 900 грн. У квитанції не було вказано прізвища відправника. Вона сама особисто із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 жодного разу не спілкувалася, отже, не знає хто з них хто, переказ робила за проханням сина.
Суд першої інстанції зазначив, з чим погоджується і колегія суддів, що стороною обвинувачення не доведений факт, що стосовно ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 умисно, шляхом обману чи зловживання довірою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було скоєно шахрайство. Суд правильно зазначив, що всі розмови щодо підстав переведення грошових коштів, суми грошових коштів, способу їх переказу відбувалися виключно між

ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . Жодним чином ОСОБА_11 , ОСОБА_10

в зазначених домовленостях участі не брали із ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 не спілкувалися, взагалі не були знайомі у 2014 році. Про необхідність переведення грошових коштів їм стало відомо виключно від їхнього сина ОСОБА_9 .
Показання потерпілого ОСОБА_9 суд оцінив критично, оскільки вони цілком спростовувалися матеріалами кримінального провадження, а саме відеозаписом розмови ОСОБА_9 із ОСОБА_6 , в якій сам ОСОБА_9 розповідав про те, що він, будучи вкладником компанії «TelexFree», який цілком обізнаний про її діяльність і який керував та контролював свій особистий електронний кабінет, отримав пакети зв`язку за допомогою

ОСОБА_6 та жодних претензій до нього ( ОСОБА_6 ) не мав з цього приводу, але його батько ОСОБА_10 не розумів, куди поділися його гроші, та вимагав їх повернення (ДВД диск т. 2, а.с. 3). Тобто стороною обвинувачення взагалі не доведений факт заволодіння чужим майном ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
За таких обставин висновок суду про те, що обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квітні 2014 року шахрайства не доведено поза розумним сумнівом, є правильним.Суд згідно зі ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю в їхніх діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК.
Доводи прокурора про те, що відеозапис розмови по скайпу ОСОБА_9

з ОСОБА_7 є недопустимим доказом, перевірялися судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
З матеріалів кримінального провадження колегія суддів убачає, що DVD-диск CD-К звідеозаписом розмови ОСОБА_6 з потерпілим ОСОБА_9 був визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні на підставі постанови старшого слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області майора поліції ОСОБА_16 від 30 жовтня 2016 року (т. 2, а.с. 4). Крім того, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції будь-хто із учасників судового провадження, у тому числі й сторона обвинувачення, жодних клопотань з приводу недопустимості зазначеного доказу не заявляла, обидва учасники зафіксованої на цьому диску розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_9 підтвердили, що дана розмова дійсно відбулася.

Доводи у касаційних скаргах прокурора та потерпілих про те, що потерпілим ОСОБА_9 гроші перераховулися безпосередньо на рахунки засуджених, а не компанії «TelexFree», а суди не надали цьому належної правової оцінки, є неспроможними. Як зазначено у вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 показав, що коли від ОСОБА_9 надійшли гроші, він через чат звернувся до учасників компанії «TelexFree» і на рахунок ОСОБА_9 надійшли електронні гроші, за які останній придбав пакети з телекомунікаційних послуг. Цей факт він підтвердив під час вище зазначеної розмови з ОСОБА_6 . Та обставина, що стороною обвинувачення не з`ясовано механізму діяльності цієї компанії та способу отримання її учасниками, зокрема і ОСОБА_9 доходів, не спростовує доводів

ОСОБА_6 про те, що за рахунок наданих йому ОСОБА_9 грошей він допоміг йому здійснити певні дії, які забезпечили б йому отримання очікуваного прибутку, але цьому завадило припинення діяльності компанії.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілих, і дав на них мотивовані відповіді. Вказав, на яких підставах зазначені апеляційні скарги визнав необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставою для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційних скарга прокурора та потерпілих, у результаті перевірки кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та потерпілих задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

06 травня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,

є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3