Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А
смт. Романів 9 березня 2021 року
В ході судового розгляду кримінального провадження захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_4 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимим доказу постанови слідчого СВ Романівського ВП Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 13.12.2017 року про призначення судово-медичної експертизи, оскільки в ньому міститься пряме твердження про винуватість її підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечив.
Частиною 3 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визначено, що рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне. Частиною 5 цієї ж статті визначено, що Постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.
Постанова слідчого СВ Романівського ВП Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 13.12.2017 року, що надана прокурором, містить перелічені відомості.

Згідно положень частини 1 статті 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 статті 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, а у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

На підставі аналізу зазначених норм, суд приходить до переконання, що при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено вимоги КПК України і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу.

Під час дослідження доказу, судом не було встановлено фактів порушення вимог частини 5 статті 110 КПК України, також істотних порушень прав людини і основоположних свобод, передбачених частиною 2 статті 87 КПК України, не було доведено і існування таких процесуальних порушень стороною захисту.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що клопотання сторони захисту про визнання доказу недопустимим задоволенню не підлягає, оскільки не встановлено обставин, які б свідчили про очевидну недопустимість доказу, що досліджується судом на стадії судового розгляду.

Керуючись статтями 86 -89, 110, 318, 369-372, КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказу постанови слідчого СВ Романівського ВП Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 13.12.2017 року про призначення судово-медичної експертизи.

Роз`яснити стороні захисту, що питання допустимості доказу буде вирішуватися судом під час його оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1