Ухвала
Іменем України

12 липня 2021 року

м. Київ
справа № 552/3855/20
провадження № 51-3331ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2021 року,

встановив:
вироком Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2020 року засуджено
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Загребелля Чорнухинського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2020 року за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185 до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, із застосуванням положень ст. 75 КК, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за вироком Октябрського районного суду

м. Полтави від 27 лютого 2020 року ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації 10 991 грн та Департаменту охорони здоров`я та соціального розвитку Полтавської міської ради 2 496 грн витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 .
Крім того, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7

20 708 грн матеріальної шкоди, 100 000 грн моральної шкоди та 5 000 грн витрат на правову допомогу.
Як встановив суд, 27 червня 2020 року о 00.15 год ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у АДРЕСА_2 ), під час сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, маючи злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно завдав ОСОБА_7 два удари ножем, один із яких - в живіт, в результаті чого спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, як такі, що є небезпечними для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2021 року вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2020 року залишено без змін.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник ОСОБА_4 звернулась до суду з касаційною скаргою, з якої вбачається, що вона зазначає про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 через суворість. На обґрунтування своїх доводів вказує, що судами безпідставно не застосовано до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 69 КК, оскільки останній визнав вину та активно сприяв розкриттю злочину. Також, захисник зазначає, що суд мав би врахувати за пом`якшуючу обставину вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. Крім того, захисник ОСОБА_4 просить зменшити розмір моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 , а також скасувати судові рішення в частині задоволення витрат на правову допомогу. Окрім цього, на думку захисника, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження не знайшли.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених

дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Статтею 69 КК встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Як вбачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи

ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК,

без застосування положень ст. 69 КК, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який

є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше судимий та вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку та думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні. При цьому, судом взято до уваги наявність пом`якшуючої обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім цього, також взято до уваги наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Як правильно зазначає у своєму рішенні суд апеляційної інстанції, кримінальне правопорушення засудженимОСОБА_6 було вчинено у період іспитового строку, що жодним чином не применшує і не знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а навпаки підвищує суспільну небезпечність вчиненого та особи засудженого.

Посилання у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , як на підставу для пом`якшення покарання - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, з урахуванням особи винного й інших обставин кримінального провадження - не є достатньою підставою для застосування положень ст. 69 КК та призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом.

Зважаючи на наведене, призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Доводи захисника ОСОБА_4 щодо зменшення розміру моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 є неприйнятними, також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження не знайшли.
Як було встановлено судом апеляційної інстанції, внаслідок отримання тяжких тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_7 зазнав вагоме ушкодження здоров`я, був змушений проходити тривале лікування.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував думку самого потерпілого ОСОБА_7 та наявні докази, що пов`язані з наявністю у нього тілесних ушкоджень, які призвели до обмежених можливостей, втрати заробітку та порушень соціальних зв`язків, у зв`язку з чим, суд прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
Твердження захисника щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову у частині розміру відшкодування майнової шкоди за лікування потерпілого та витрат на правову допомогу, є необґрунтованими

з огляду на таке.

Як убачається із змісту судових рішень, визначаючи розмір стягнення майнової шкоди судом першої інстанції відповідним чином було враховано суму матеріальних збитків, завданих потерпілому ОСОБА_7 .
Як правильно зазначає у своєму рішенні суд апеляційної інстанції, потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_7 проходив санаторне лікування вже після вчинення щодо нього кримінального правопорушення.
Також, як було встановлено апеляційним судом, у кримінальному провадженні наявні відповідні докази отримання захисником коштів за надану правову допомогу. Врахувавши це, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення щодо задоволення цивільного позову у цій частині.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо

засудженого ОСОБА_6 дотримався вимог кримінального процесуального закону, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги

та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги

та копій оскаржених судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити

у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_6

на вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3