Справа № 629/3870/21
Провадження № 1-кс/629/682/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2021 року слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 розглянувши в залі судових засідань в приміщенні суду клопотання прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000333 від 18.07.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

в с т а н о в и в :

Прокурор Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , 19.07.2021 року звернувся до слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області з клопотанням, про накладення арешту на автомобіль марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом заборони будь-кому будь-яким способом володіти, розпоряджатися, користуватися вказаним майном та просив визначити місце зберігання майна майданчик тимчасового тримання Лозівського РВП ГУНП в Харківській області за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Я.Мудрого,7.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що 17.07.2021 до Лозівського РВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення, що за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Нова Іванівка по вул. Яремчука, поблизу буд. 23, водій автомобілю марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.

За даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000333 від 18.07.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

17.07.2021 року в ході огляду місця дорожньо-транспортної пригоди виявлено та вилучено автомобіль CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 та яким керував водій ОСОБА_5 .

Вказане майно визнано речовим доказом в кримінальному провадженні.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник власника майна частково заперечувала проти задоволення клопотання, а саме в частині накладення арешту з позбавлення права володіння та користування вказаним автомобілем, на підставі того, що пошкоджень у даного автомобіля немає, власник майна надасть автомобіль на проведення експертизи за першою вимогою, а також те, що даний автомобіль є єдиним засобом існування власника майна.

Прокурор у судовому засіданні також підтвердив факт того, що автомобіль не має механічних пошкоджень.

Дослідивши надані докази, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

В даному випадку завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення. Метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

В ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України.

У відповідності до п.1 та п.2 ч.2 ст.167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

Відповідно до частини 5 статті 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Отже, нормами КПК України не передбачено повноважень слідчого судді визначати місце зберігання речових доказів, на які накладено арешт.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, не передбачено, що під час досудового розслідування місце зберігання речового доказу визначається рішенням слідчого судді.

Із зазначеного можна зробити висновок, що під час досудового розслідування зберігання речових доказів, наданих стороні обвинувачення, покладається на зазначену сторону.

При цьому частиною 7 статті 100 КПК України визначено, що слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, або до суду під час судового провадження, у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, а саме: для вирішення питання про знищення речового доказу, його передання для реалізації чи технологічної переробки або Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ним.

Отже, діючим законодавством не передбачено звернення слідчого чи прокурора до слідчого

судді з клопотанням про визначення місця зберігання речового доказу, а також покладення рішенням слідчого судді відповідальності за зберігання речових доказів.

Слідчий суддя звертає увагу, що згідно положення КПК України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, саме на сторону кримінального провадження, якій надані речові докази, покладено під час досудового розслідування обов`язок організувати належне збереження таких речових доказів та забезпечити їх схоронність.

Виходячи з наведеного, вирішення питання про визначення місця зберігання речових доказів не входить до компетенції слідчого судді, всі питання щодо зберігання речових доказів під час досудового розслідування мають прийматися стороною обвинувачення з урахуванням норм законодавства.

Згідно ч.11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи, що клопотання прокурора подане з передбачених законом підстав та у встановленому законом порядку, за формою і змістом відповідає чинному КПК України, беручи до уваги проаналізовані обставини та те, що прокурором наведено та надано докази «поза розумним сумнівом» щодо наявності підстав для накладення арешту на майно в порядку, передбаченому главою 17 КПК України, зокрема, на автомобіль CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , так як наявні підстави вважати, що даний речовий доказ є знаряддям вчинення злочину, з метою збереження речового доказу, пояснення представлена власника майна, а також те, що автомобіль не має механічних пошкоджень, прокурором не доведена та обставина, що необхідно позбавити власника майна права користування та не надано доказів про наявність обставин, які передбачені ч. 11 ст. 170 КПК України, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні підлягає задоволенню частково, а саме в частині накладення арешту на майно у вигляді заборони розпорядження вказаним майном.

На підставі ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або частково задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 167, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

Клопотання прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000333 від 18.07.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом заборони розпоряджатися вказаним майном.

В іншій частині в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим після її оголошення, а саме в частині повернення майна власнику для забезпечення права користування та володіння.

Скасування арешту майна здійснюється в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції

Слідчий суддя ОСОБА_1