УХВАЛА

іменем України

17 червня 2021 року

м. Київ
справа № 331/454/20
провадження № 51-1925ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 березня 2021 року щодо ОСОБА_5

в межах кримінального провадження № 0002200 від 20 грудня

2019 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, жителя

АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та відповідно до статей 75, 76 цього Кодексу звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.
Встановлені обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна. Цим же судовим рішенням засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна та відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарання, призначеного за вирокомМарганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк

7 років 1 місяць з конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно з вироком місцевого суду 20 грудня 2019 року приблизно о 06:10 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 біля супермаркету «Велика кишеня» на вул. Поштовій, 71 у м. Запоріжжі, діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, розподіливши між собою ролі, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, напали на ОСОБА_7 , яка проходила поруч, за наступних обставин.

ОСОБА_6 підійшов зі спини до ОСОБА_7 та з метою запобігти спротиву обхопив рукою її обличчя та штовхнув, внаслідок чого потерпіла впала,

а ОСОБА_6 притиснув її всією вагою свого тіла до землі. У цей час ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 електрошокер, який останній притиснув до лівої щоки ОСОБА_7 та спричинив кілька ударів струмом, а ОСОБА_5 шляхом ривку заволодів належною ОСОБА_7 жіночою сумкою, в якій знаходилося її майно (мобільний телефон з сім-картою та грошові кошти). Після чого з місця вчинення злочину зникли, заподіявши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 516,67 грн.
Крім того, 20 грудня 2019 року приблизно о 06:20 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 біля будинку № 2 на вул. Дніпровська в м. Запоріжжі, будучи особами, які раніше вчинили розбій, з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинили напад на ОСОБА_8 , яка проходила поруч, за таких обставин. ОСОБА_5 відволік увагу ОСОБА_8 запитанням, а ОСОБА_6 підійшов ззаду до потерпілої та колінами штовхнув під коліна ОСОБА_8 , від чого потерпіла почала падати, а ОСОБА_6 у цей час однією рукою закрив їй рота, а іншою стиснув обличчя, тим самим напав на потерпілу. Упавши на землю разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_6 продовжив тримати потерпілу за обличчя з метою запобігти опору, а ОСОБА_5 в цей час застосував електрошокер до шиї, щоки та рук потерпілої, чим заподіяв садна в ділянці носа та правої щоки, які згідно з висновком експерта кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Скориставшись розгубленим та безпорадним станом потерпілої, ОСОБА_5 шляхом ривка заволодів належною ОСОБА_8 жіночою сумкою, в якій знаходилося належне потерпілій майно (2 мобільні телефони, грошові кошти та банківські картки). Після чого з місця вчинення злочину зникли, заподіявши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 6132 грн.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 9 березня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, а зазначений вирок районного суду щодо ОСОБА_5 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, захисник просить із застосуванням ст. 69 КК пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі до строку 3 роки 6 місяців і на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. Вважає, що призначене за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного майна покарання є невиправдано суворим. На думку захисника, під час призначення покарання ОСОБА_5 судами попередніх інстанцій належним чином

не було враховано: дані про особу засудженого, який раніше не судимий та щиро розкаявся у вчиненому; думку потерпілих про призначення несуворого покарання; фактичну відсутність матеріальної та моральної шкоди для потерпілих.

Мотиви Верховного Суду
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК захисником у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 6573 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, особу винного, який не судимий, не перебуває на диспансерному обліку в спеціальних медичних лікувальних закладах, не працевлаштований. Також районним судом враховано часткове відшкодування майнової шкоди шляхом повернення викраденого майна та відсутність цивільних позовів. При цьому обставин, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують чи відповідно до ст. 67 цього Кодексу обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
На підставі викладеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те,

що виправлення ОСОБА_5 можливе лише за умов його ізоляції від суспільства із призначенням покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 187 КК

у виді позбавлення волі на строк 7 років, а за таких обставин застосування положень статей 69 і 75 КК у даному випадку неможливо.
Обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, є аналогічними доводам її апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд встановив, що, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, та обґрунтовано не визнав в якості пом`якшуючої обставини щире каяття, оскільки ОСОБА_5 в суді вину визнав частково і лише після дослідження доказів у справі визнав себе винуватим. Крім того, оцінюючи відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд врахував, зокрема, його сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини та батьків похилого віку, тяжкість та суспільну небезпеку вчинених злочинів, думку потерпілих про призначення покарання на розсуд суду, а також відсутність заявлених до нього позовних вимог від потерпілих. Оскільки як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не було встановлено обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК, а враховуючи, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, то і для застосування ст. 75 цього Кодексу. З таким висновком погоджується колегія суддів касаційного суду та не вбачає порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК.
Аргументи захисника про те, що: ОСОБА_5 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому; потерпілі не просили призначення суворого покарання; відсутність матеріальної та моральної шкоди для потерпілих, оскільки відсутній цивільний позов, не свідчать про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 діянь, а тому підстави для пом`якшення йому покарання із застосуванням положень

ст. 69 КК та відповідно для звільнення від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК відсутні.
Вид і розмір покарання, призначеного засудженому в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 187 КК, обраний на виконання вимог закону, з урахуванням характеру та ступеня суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, кількості епізодів, даних про його особу та відсутності обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Вони відповідають вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливими, достатніми та необхідними для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.
Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки наведені у касаційній скарзі аргументи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя

від 6 жовтня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3