КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження кримінального провадження № 0003393 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, громадянин України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше не судима в порядку ст. 89 КК України,
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є її особистою власністю.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнана винуватою в тому, що уневстановлений слідством час та місці обвинувачена ОСОБА_5 вступила у попередню змову з особою, матеріали відносно якої закриті у зв`язку із смертю, з метою спільного вчинення викрадення майна громадян на території Приміського вокзалу станції Київ-Пасажирський, у тому числі, шляхом застосування лікарських засобів, що можуть спричинити сонливість та інший безпорадний стан потерпілих. Реалізуючи свій злочинний умисел у невстановлений слідством час та місці особа, матеріали відносно якої закриті, придбав лікарській засіб, який в своєму складі містить клазапін, що, у свою чергу, може викликати сонливість, запаморочення, напади, судоми, тахікардію та серцеву аритмію.
21 березня 2016 року приблизно о 18.30 год. обвинувачена ОСОБА_5 , перебуваючи за столиком у приміщені закладу харчування «Варенична», який розташований на території Приміського вокзалу станції Київ-Пасажирський, що за адресою: Вокзальна площа № 1 в місті Києві, побачила раніше незнайомого ОСОБА_8 , який сидів за сусіднім столиком, вживав спиртні напої та у руці тримав мобільний телефон марки «Номі-і503» чорного кольору. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна з корисливих мотивів, ОСОБА_5 запропонувала потерпілому ОСОБА_8 пересісти до неї за стіл та вжити разом алкогольних напоїв, на що останній погодився.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння майном потерпілого, обвинувачена ОСОБА_5 підійшла до особи, матеріали відносно якої закриті, який в цей час перебував на літньому майданчику вищевказаного кафе, після чого, реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на викрадення чужого майна, діючи спільно та узгоджено із ОСОБА_5 , передав їй згорток з паперу, в середині якого знаходилась порошкоподібна речовина, та надав вказівку висипати його у склянку із кавою, яку передати потерпілому ОСОБА_8 .
Продовжуючи свої злочинні дії, з метою доведення до кінця злочинного наміру, спрямованого на заволодіння мобільним телефоном та іншим майном потерпілого, обвинувачена ОСОБА_5 , діючи спільно та узгоджено з особою, матеріали відносно якої закриті, відповідно до розподілених ролей, з метою подолання волі потерпілого до опору та доведення злочинного умислу до кінця, придбала склянку кави, в яку без згоди потерпілого, усвідомлюючи небезпечність наслідків для життя та здоров`я останнього, 21 березня 2016 приблизно о 18.55 год. розчинила лікарський препарат. Вказану склянку з кавою обвинувачена надала потерпілому ОСОБА_8 , який його випив та через декілька хвилин приблизно о 19 год. останньому раптово стало зле. При цьому особа, матеріли відносно якої закриті, згідно відведеної йому ролі, діючи у групі, спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі небезпеки попередити про це обвинувачену ОСОБА_5 .
У подальшому, продовжуючи свої злочинні наміри, діючи відповідно до розподілених ролей, обвинувачена ОСОБА_5 повідомила особу, матеріли відносно якої закриті, про те, що потерпілому стало погано та перебуває в безпорадному стані. Після чого ця особа наказала ОСОБА_5 заволодіти майном потерпілого.
Переконавшись у тому, що за їх діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, а потерпілий знаходиться у безпорадному стані та не може чинити їм активний опір, особа, матеріали відносно якої закриті, та ОСОБА_5 , перебуваючи за столиком в кафе разом з потерпілим ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного матеріального збагачення, заволоділи чужим майном, яке належить останньому, а саме: мобільним телефоном марки «Номі-і503»,в корпусі чорного кольору з імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 вартістю 1000 гривень, в чохлі-книжечці вартістю 70 гривень, в середині якого знаходились сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 5 гривень, сім-картка оператора мобільного зв`язку «МТС» вартістю 20 гривень, на рахунку якої знаходились гроші в сумі 13 гривень, гаманцем, в середині якого знаходились грошові кошти в сумі 600 гривень, карткою банку «Альфа Банк», на рахунку якої грошових коштів не було та карткою «Приват Банку», на рахунку якої були гроші в сумі 250 гривень, який знаходився в кишені штанів потерпілого.

Утримуючи при собі викрадене майно, обвинувачена ОСОБА_5 та особа, матеріли відносно якого закриті, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріального збитку на загальну суму 1983 гривень.
Злочинними діями обвинуваченої ОСОБА_5 та особи, матеріли відносно якої закриті, а саме застосуванням до потерпілого без його згоди лікарського засобу з метою заволодіння його майном, потерпілому ОСОБА_8 було спричинено тілесне ушкодження у виді гострого отруєння невідомою речовиною психотропної дії важкого ступеню у вигляді порушення рівня свідомості до коматозного стану, нестабільністю гемодинаміки з частотою пульсу 170/хв., АТ 170/110 мм.рт.ст., порушення функцій самостійного дихання, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком чинності залишено без змін.
Строк покарання обчислюється з 30 березня 2016 року.
Зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення обвинуваченої з 30 березня 2016 року по день набрання вироком чинності в порядку ч. 5 ст. 72 КК України із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
Цим вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 та обвинувачена ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, які є ідентичними за змістом та апеляційними вимогами, просять скасувати вирок суду, повторно дослідити обставини, що стали підставою для визнання винуватою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, кримінальне провадження № 0003393 щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України закрити, так як невстановлені достатні докази для доведеності її вини.
Апелянти зазначають про те, що з рішенням суду погодитись неможливо, оскільки оскаржуваний вирок ухвалений без повного, всебічного дослідження обставин справи і зібраних доказів, та висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, що були встановлені під час судового розгляду, так як суд обґрунтував рішення на доказах, які є явно недопустимими, та у більшості своїй є лише припущеннями, а тому вище вказаний вирок не може бути визнаний законним, вмотивованим і обґрунтованим.
Апелянти наголошують на тому, що під час розгляду кримінального провадження у судовому засіданні не було забезпечено змагальності сторін, суд діяв упереджено та безпідставно надавав переваги стороні обвинувачення. Всі припущення сторони обвинувачення суд першої інстанції трактував як встановлений факт, який прокурор не повинен доводити, а сторона захисту повинна була спростувати належними та допустимими доказами, тобто, обвинуваченій необхідно було довести свою невинуватість.
Апелянти посилаються на те, що висунуте ОСОБА_5 обвинувачення не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Так ОСОБА_9 стверджувала, що не вчиняла жодних незаконних дій по відношенню до потерпілого, не підсипала йому жодних речовин та не мала змови на це з іншими особами. Обвинувачена також заявила, що була затримана працівниками поліції незаконно з обвинуваченим ОСОБА_10 , малолітньою свідком ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_12 ще 21 березня 2016 року, та вони утримувались у відділі поліції до 29 березня 2016 року, де на ОСОБА_13 вчиняли психологічний та фізичний тиск. Також ОСОБА_5 зазначала, що не брала жодних речей у потерпілого, не намагалася продавати мобільний телефон останнього. У судовому засіданні обвинуваченою та ОСОБА_10 було вказано, що свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з якими вони разом незаконно утримувались, було звільнено через декілька днів.
Підтвердженнями факту затримання у такому складі, на переконання апелянтів, є показання оперуповноваженого ОСОБА_14 та відсутність в реєстрі матеріалів досудового розслідування будь-яких процесуальних документів про звільнення обвинуваченої та ОСОБА_10 , та, відповідно, відсутність будь-яких викликів для проведення з ними слідчих/процесуальних дій. Однак, як зазначають апелянти, суд, вказуючи про затримання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та згадуючи показання ОСОБА_14 , не надав цьому належної оцінки, а у подальшому спробував імітувати розслідування, направивши лист тому органу, що з ними незаконно поводився, та очікувано отримав відповідь про правомірність своїх дій.
Також, як зазначено в апеляційних скаргах, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . ОСОБА_5 повністю заперечує та заперечувала при судовому розгляді, оскільки вказані свідки були затримані разом з нею та ОСОБА_17 , про що вона повідомляла, одночасно вказуючи про залежність вказаних свідків від органів досудового розслідування, незаконне їх затримання та явну вигоду від таких показань. Обвинуваченою та її захисником було вказано на відсутність інших доказів, що повинні були підтвердити показання вказаних свідків.
Обвинувачена та захисник в апеляційних скаргах посилаються на те, що сам потерпілий, надаючи показання, вказав, що, на його думку, крім ОСОБА_18 ніхто не зміг, однак, він не повідомив про обставини, які підтверджували причетність обвинуваченої до втрати ним свідомості та про її якусь протиправну поведінку, а його припущення могли стосуватись будь-кого, хто був від нього на відстані 3-х метрів. Також, як зазначають апелянти, сторона обвинувачення не спромоглась довести, що втрата свідомості потерпілим була пов`язана з вживанням кави, яку потерпілий взяв у ОСОБА_5 , оскільки обвинувачена також пила каву при ньому.
Сторона захисту наголошує на тому, що інші свідки не вказують на ОСОБА_13 та не приводять будь-яких обставин, що були визначені обвинувальним актом, їх показання не стосуються пред`явленого обвинувачення.
Також сторона захисту вказує на те, що реєстр матеріалів досудового розслідування не містить застосування заходів забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_18 та ОСОБА_16 , що, у свою чергу, підтверджує позицію останніх про катування та незаконне затримання
Щодо посилання суду в обвинувальному вироку на протокол впізнання, то апелянти, посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Аш проти Австрії» (Asch v. Austria) від 26 квітня 1991 року, наголошують на тому, що протоколи слідчих дій, змістом яких по суті є запис свідчень конкретної особи (в даному випадку протокол впізнання), слід з урахуванням цієї позиції розглядати саме як свідчення, а тому суд не має права обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Окрім того апелянти посилаються на те, що, крім зазначених у Реєстрі матеріалів досудового розслідування документів, стороною обвинувачення у порядку ст. 290 КПК України не надавалось та додатково не здійснювалось, а також відсутні матеріали, що вилучались, та в порядку ч. 5 ст.290 КПК України якимось чином помічались, а також стороною обвинувачення жоден речовий доказ не був належним чином відкритий і наданий стороні захисту у відповідності до вимог ст. 290 КПК України. Речові докази не були досліджені й під час судового розгляду, а тому посилання на властивості певного речового доказу не може бути визнанні судом як належний доказ.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою сторони захисту, прокурор у кримінальному провадженні подав заперечення, в яких просить залишити подані апеляційну скарги без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.
В запереченнях прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що до показань обвинуваченої слід ставитись критично, оскільки вони суперечать сукупності доказів, досліджених у судовому засіданні, та не визнання обвинуваченою вини є спробою уникнення покарання за вчинений злочин. Крім того, обвинувачена під час судового розгляду змінювала свої показання, то вказуючи, що потерпілому від випитого стало погано, то про те, що останнього підпоїли чимось свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то про те, що її також намагались чимось підпоїти, і вона не знає, хто та навіщо це робив.
Окрім того прокурор зазначає, що ОСОБА_9 вказувала в суді, що була затримана працівниками поліції незаконно та утримувалась у відділі декілька днів, де на неї вчиняли психологічний та фізичний тиск для отримання доказів обвинувачення. Однак, відповідні доводи обвинуваченої є безпідставними, оскільки такі факти документального підтвердження не знайшли та були спростовані сукупністю наявних у справі доказів. Крім того, як вказує прокурор, будь-яких скарг на можливі неправомірні дії працівників правоохоронних органів, а також щодо незаконного утримання ОСОБА_15 та застосування до неї насильства під час досудового розслідування, ні від неї, ні від її захисника під час обрання 30 березня 2016 року та продовженні 18 травня 2016 року останній запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, розгляді 18 травня 2016 року клопотання слідчого про поміщення її на стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, розгляд яких відбувався за участю захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_19 , не повідомлялось. Відповідні скарги щодо можливих неправомірних дій працівників правоохоронних органів вперше були зазначені обвинуваченою у скарзі від 27 грудня 2016 року в суді після сливу майже 6 місяців з часу надіслання обвинувального акта до суду та вже після допиту в суді потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , що, на думку прокурора, свідчить про спробу обвинуваченої уникнути покарання за вчинений злочин шляхом визнання її затримання та тримання під вартою незаконним, а отже необхідності зміни їй запобіжного заходи та звільнення з-під варти, про що сторона захисту постійна зазначала в клопотаннях до суду.

Також прокурор наголошує на тому, що під час допиту в суді оперуповноваженого відділу поліції на станції Київ-Пасажирський Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 останній повідомив, що жодних протиправних дій працівниками поліції відносно обвинуваченої не вчинялось, у ОСОБА_18 слідчим при складанні протоколу огляду місця події було вилучено речі, які могли бути предметами злочину, після чого отримано пояснення з приводу вилучених речей та відібрано розписку про зобов`язання з`являтися до слідчого. Щодо утримання останньої у приміщення відділу поліції на станції Київ-Пасажирський свідок повідомив, що це неможливо, оскільки у відділку поліції є відеокамери, це адміністративна будівля, де постійно знаходяться як працівники поліції, так інші відвідувачі. Окрім того, прокурор вказує, що у цей вечір до відділку поліції також було запрошено й інших свідків по кримінальному провадженню, зокрема, свідка ОСОБА_11 , яка під час свого допиту в суді повідомила, що будь-яких протиправних дій до неї працівниками поліції не вчинялось, у неї було лише відібрано пояснення.
Прокурор зазначає у запереченнях, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року доручено провести службову перевірку обставин, на які посилається обвинувачена, та у межах проведеної службової перевірки вказані обвинуваченою обставини не знайшли свого підтвердження.
Також прокурор акцентує увагу на тому, що будь-яких визнавальних показань під час допитів, відтворень з підозрюваною, в матеріалах кримінального провадження немає, що спростовує доводи ОСОБА_18 про можливе застосування працівниками правоохоронних органів до неї насильства, що стало основою зібраних проти неї доказів обвинувачення. Окремо прокурор звертає увагу на те, що обвинувачена під час досудового розслідування та під час судового розгляду була забезпечена захисником. При цьому обвинувачена не повідомляла, хто саме вчиняв на неї тиск, які їй завдані тілесні ушкодження, де це відбувалась, тощо. Більш того, стороною захисту не надано жодного доказу про направлення обвинуваченою чи захисником від імені останньої заяви про вчинення злочину до правоохоронних органів та реєстрацію кримінального провадження по даному факту, не дивлячись на численні скарги сторони захисту протягом майже 4 років слухання відповідного кримінального провадження в суді на незаконні дії працівників поліції.
На переконання прокурора, незважаючи на те, що обвинувачена не визнає вини, її вина повістю підтверджується, як показаннями потерпілого, свідків, так і письмовими доказами, що у своїй сукупності спростовує доводи сторони захисту та показання обвинуваченої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг та провівши апеляційних розгляд в їх межах , колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до показань обвинуваченої під час судового розгляду, зафіксованих на технічному носії інформації, остання вину в інкримінованому їй злочині не визнала, вказавши, що станом на березень 2016 року працювала реалізатором на вокзалі. 21 березня 2016 року вона приїхала на вокзал з метою зняти кошти з банківської карти та збиралася їхати додому, але зустріла знайомих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які запропонували піти в кафе. Вони зайшли до кафе «Варенична», де вживали спиртні напої. Особисто вона випила не більше 100 грам горілки. Вона пішла замовити пісню. В цей час зайшов хлопець, як пізніше з`ясувалося, ОСОБА_8 , який запитав, як її звати, а потім сів за їхній столик, спілкувався з ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Вона побачила, що у неї розрядився телефон, та пішла до бару, де поставила телефон на зарядку, замовила кави для себе. Але на прохання ОСОБА_8 віддала йому свою склянку з кавою та вийшла на вулицю покурити. Коли повернулась до приміщення, то побачила, що потерпілому погано. Вона вийшла в туалет, а, коли повернулася, побачила, що потерпілому ще гірше. Викликали потерпілому швидку медичну допомогу. Вона не вчиняла жодних дій по відношенню до потерпілого, не підсипала йому жодних речовин та не мала змови на це з іншими особами , в тому числі зі своїм знайомим ОСОБА_24 . Хоча останній дійсно був на терасі цього кафе в цей час, однак, до них він не підходив, і вона з ним не спілкувалась. До неї підійшов працівник поліції, сказав їй пройти до райвідділку, де її протримали незаконно 9 діб, здійснюючи на неї психологічний та фізичний тиск. Потім її перевели до СІЗО. Показання потерпілого та свідків є неправдивими, вважає, що ці особи обмовляють її під тиском працівників поліції. Також вона не намагалась продавати мобільний телефон останнього. Вважає, що банківську картку потерпілого їй підкинули до сумки працівники поліції, і вона дійсно її сховала під стільцем у відділі, оскільки та їй не належала. Наполягає на тому, що у каву нічого не підливала, можливо, хтось щось налив у колу. Телефон потерплого лежав на столі, ним користувалась ОСОБА_22 .

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що, заслухавши показання обвинуваченої, потерпілого, свідків, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, всупереч доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченої, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, відповідно до показань в суді першої інстанції 9 серпня 2016 року потерпілого ОСОБА_8 він 21 березня 2016 року прибув на залізничний вокзал в м. Києві з м. Донецька з подальшим слідуванням додому у м. Тернопіль. Чекав потягу та зайшов до кафе поїсти. Придбавши пляшку пива, сів за столик. До нього підсіла раніше незнайома ОСОБА_25 . Вони розговорилися між собою, і ОСОБА_26 запропонувала йому сісти до них за столик. Він підсів за столик до ОСОБА_15 та її подруг. Було ще 2 дівчини. Пригощала ОСОБА_26 горілкою, пляшку якої вона витягла із сумки. З нею випили тричі по 50 грам. Його телефон лежав на столі Потім ОСОБА_26 принесла каву тільки йому. Він спитав у ОСОБА_15 , чи вона туди нічого не підсипала, та сказав їй відпити з чашки. ОСОБА_26 відпила, після чого він випив цю каву. Потім ОСОБА_26 пішла танцювати, виходила на вулицю, повернулась та знову принесла каву, і знову тільки йому. До них підійшов раніше незнайомий ОСОБА_17 , посидів з ними 2-3 хвилини, і він ( ОСОБА_27 ) зрозумів, що ОСОБА_28 та ОСОБА_17 знайомі. Він ( ОСОБА_27 ) почав пити каву, яку принесла йому ОСОБА_5 , та раптово йому стало погано і він втратив свідомість. Прийшов до тями в реанімації у лікарні, як з`ясувалось, через декілька днів після того, як був на вокзалі, і вже там зрозумів, що до такого стану його привели дії ОСОБА_5 . Впевнений у тому, що саме вона його отруїла. До цього випадку він не мав проблем зі здоров`ям, не вживав ніяких ліків. Потім він виявив, що у нього зник гаманець з грошима та банківська картка «Приватбанку». У подальшому слідчий повернув йому мобільний телефон, який він впізнав серед пред`явлених йому речей, та банківську картку, які, як йому стало відомо, вилучались у обвинуваченої та іншої особи. Цивільного позов не заявляє, просить покарання обвинуваченій призначити суворе.
Показаннями свідка ОСОБА_29 , яка у 2016 році працювала в кафе «Варенична», що розташоване на території Приміського залізничного вокзалу в м. Києві, підтверджуються обставини того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_30 були знайомі між собою, проте, до кафе ходили окремо. 21 березня 2016 року вона ( ОСОБА_31 ) знаходилась в кафе. Біля 18.00 прийшла до кафе ОСОБА_5 , яка була в гарному настрою, замовляла музику і взяла у неї дозвіл на розпиття пляшки горілки, яку принесла із собою. Згодом до ОСОБА_5 приєднались її знайомі на ім`я ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Також вона бачила, що до цього столика підходив й ОСОБА_32 . Окремо за столиком сидів раніше незнайомий їй молодий чоловік, потерпілий ОСОБА_8 , який прийшов раніше за ОСОБА_5 та який замовив пляшку пива, при цьому він був тверезий, посміхався. Через деякий час вона побачила, що потерпілий сів за столик, де сиділа ОСОБА_5 та ОСОБА_33 . Останнє, що вона бачила, потерпілий сидів,підперши рукою голову, ОСОБА_30 сидів навпроти потерпілого, ОСОБА_26 - поряд. Через деякий час до неї підійшла ОСОБА_22 та попросила стакан води. Хвилин через 15 почула шум і побачила , що потерпілому погано, лежить на підлозі, а дівчина ОСОБА_22 прохає відвідувачів кафе винести його на терасу. Хтось став викликати швидку допомогу. Вона вибігла на терасу та побачила, що потерпілий лежить без свідомості, а з рота у нього йде піна. Вона не пам`ятає, що ОСОБА_5 купувала у неї каву, але підтвердила, що ОСОБА_5 виходила декілька разів з кафе на вулицю. На момент, коли потерпілому стало погано, ОСОБА_5 та ОСОБА_16 вже не було поруч.
Під час судового розгляду свідок ОСОБА_12 вказала, що вона знала обвинувачених приблизно півроку. ОСОБА_26 запросила її та ще одну дівчину на ім`я ОСОБА_22 випити спиртних напоїв в кафе «Варенична». Події відбувались у вечірній час. Поряд за столиком сидів хлопець, пив пиво. Також вона звернула увагу на те, що на літній терасі кафе за столиком сидів ОСОБА_17 . ОСОБА_26 підійшла до хлопця, поговорила і відійшла. Потім хлопець сів до них за столик. У цього хлопця при собі був мобільний телефон, і обвинувачена декілька разів брала його, роздивлялась, потім повертала. Вони всі разом розпивали горілку, при чому хлопець пив небагато. ОСОБА_5 декілька разів виходила на вулицю, на той вихід, де сидів ОСОБА_30 , а потім поверталась зі склянкою кави, наполегливо пропонувала цьому хлопцю, хоча він її про це не просив і, навіть, коли ОСОБА_26 принесла перший раз каву, запитав,чи не хоче вона його підпоїти. Хлопець після того, як почав пити каву, почав п`яніти. Коли їй ( ОСОБА_34 ) зателефонували, вона хвилин на 30 залишила кафе, а коли повернулась, то біля туалету побачила ОСОБА_5 , яка сказала їй, що вона вже йде, що підпоїла хлопця. На її запитання до ОСОБА_15 , навіщо остання це зробила, ОСОБА_26 відповіла, що це наказ Альберт, що він дав їй пігулки. Зайшовши всередину кафе, вона ( ОСОБА_35 ) побачила, що ОСОБА_22 разом з якимось чоловіком виводять з кафе потерпілого, а потім потерпілий впав на підлогу без свідомості. Був момент, коли вона та ОСОБА_22 виходили на вулицю разом, а, повернувшись, вона побачила за своїм столиком потерпілого, ОСОБА_36 та ОСОБА_37 . До цього випадку вона чула розмови від людей, що ОСОБА_5 та ОСОБА_30 знайомляться з людьми на вокзалі і підмішують їм пігулки до їжі. Підстав обмовляти ОСОБА_36 у неї немає.
Наведені свідком ОСОБА_38 обставини підтверджуються аналогічними показаннями свідка ОСОБА_11 , яка додала, що під час їх перебування у кафе ОСОБА_5 декілька разів виходила на вулицю. У вікно вона ( ОСОБА_39 ) бачила, що ОСОБА_5 на терасі підійшла до ОСОБА_40 , який передав ОСОБА_41 маленький згорток. Коли ОСОБА_5 повернулась кафе, то запропонувала потерпілому випити каву, яку сама принесла. Через деякий час ОСОБА_5 пішла до туалету, а коли повернулась , то в її руках знаходилась склянка з кавою, яку вона знову надала потерпілому. Потерпілий випив каву і трохи задрімав. В цей момент телефон потерпілого був у неї (Смоль), потерпілий їй дав телефон. Потім потерпілий прокинувся, забрав телефон, положив його у кишеню та знову задрімав. ОСОБА_26 забрала телефон потерпілого. В цей час вона ( ОСОБА_39 ) з ОСОБА_38 вийшли покурити. Коли повернулися, ОСОБА_30 сидів за їхнім столиком. Вона ( ОСОБА_39 ) пішла розмовляти з барменом, а коли повернулася, за столиком вже залишався один потерпілий і було очевидно , що йому погано, він впав раптово на підлогу, з рота пішла піна. Вона попросила відвідувача допомогти винести потерпілого на повітря, там вже потерпілий втратив свідомість. Вона бачила, як ОСОБА_5 забрала мобільний телефон потерпілого з його кишені, а гаманець випав у потерпілого. Чи забирала ОСОБА_26 з гаманця потерпілого щось, їй невідомо. Телефон був сенсорний, з пошкодженою передньою панеллю. Вона (Смоль) також бачила, як ОСОБА_26 повертала маленький згорток ОСОБА_42 . Від їхнього столика до столика, за яким сидів ОСОБА_30 , було приблизно метрів 5. Після цього приїхала поліція, яка затримала і ОСОБА_36 , і її (Смоль). Після того, як їх повели у поліцію, ОСОБА_26 , побачивши, що потерпілому погано, сказала їй (Смоль), що трохи «переборщила» з дозою. Вона (Смоль) у поліції перебувала десь годину, там її опитали та відпустили. Потім викликала ще один раз.
Показаннями свідка ОСОБА_21 підтверджуються обставини того, що в один з днів березня 2016 року під час того, коли він знаходився на роботі у магазині, розташованому навпроти 8-ої колії Південного вокзалу, де працював продавцем, у вечірній час прийшла ОСОБА_5 , яка, показавши йому мобільний телефон китайського виробництва марки «Номі» чорного кольору, в чохлі чорного кольору, у якого скло було розбите, запропонувала йому придбати у неї цей телефон, але він відмовився. У подальшому у відділі поліції йому показували вказаний телефон на фото, впізнавав його, підписував протокол. Обмовляти ОСОБА_36 у нього немає підстав.
Показаннями свідка ОСОБА_14 підтверджуються обставини, при яких ОСОБА_5 та ОСОБА_30 були затримані. Так свідок вказав про те, що у 2016 році працював оперуповноваженим карного розшуку ВП на станції Київ-пасажирський. Обвинувачену ОСОБА_5 , як і померлого ОСОБА_10 , знав деякий час як осіб, які постійно перебувають на вокзалі. 21 березня 2016 року йому з оперативних джерел стало відомо, що на вокзалі вчинено злочин, а саме військовому підсипали до кави пігулки, від чого той перебуває у вкрай поганому стані. Він ( ОСОБА_43 ) приїхав на вказане місце, а саме до кафе «Варенична», де вже знаходилась швидка медична допомога, яка госпіталізувала потерпілого, який був без свідомості. Там же він побачив ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , яких за підозрою у вчиненні злочину було доставлено до відділу поліції. ОСОБА_26 та ОСОБА_30 навіть не здивувались цій обставині, оскільки розуміли причини, і до того ж раніше за підозрою у вчиненні злочинів неодноразово супроводжувались до поліції. Також була затримана ОСОБА_44 . Йому ( ОСОБА_45 ) було відомо, що ОСОБА_5 одразу після заволодіння мобільним телефоном потерпілого намагалась його продати, а у ОСОБА_16 вилучався порошок. У подальшому затриманих було передано слідчо-оперативній групі, і що відбулось далі, він не знає.
Показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_46 , яка працює лікарем екстреної медичної допомоги, підтверджуються обставини щодо важкого стану потерпілого на час приїзду швидкої медичної допомоги, а саме, що у вечірній час одного з днів березня 2016 року, приблизно о 19-20 год., було отримано виклик швидкої медичної допомоги з кафе, що розташоване біля залізничного вокзалу в м. Києві. Коли вони приїхали на виклик, побачили молодого чоловіка без свідомості. Запідозрили отруєння невідомими речовинами, у нього був підвищений тест, тахікардія, звужені зіниці очей. При цьому явного запаху алкоголю від потерпілого відчутно не було. Також по всім показникам було ясно, що потерпілий не реагує на біль, тобто, перебуває в комі. Потерпілому проводили інтубацію. Про це було повідомлено на спецлінію «102». У подальшому від слідчого влітку дізналась що потерпілий був у комі 2 дні.
Свідком ОСОБА_47 , який є доцентом кафедри анестезіології та інтенсивної терапії, в судовому засіданні зазначено про те, що під час досудового розслідування він надавав як спеціаліст роз`яснення щодо впливу препарату «клозепін» на організм людини. Препарат випускається як у пігулках ,так і в ампулах. Вказаний препарат має сильну дію і відноситься до неолептиків, при цьому відіграє роль доза препарату та з чим він вживається, може сприяти порушенню дихання, розслабленню мускулатури, розширенню периферійних судин, тахікардії. Препарат діє в залежності від наявності в організмі алкоголю, віку людини, але велика кількість препарату може привести до настання коми, в якій людина може перебувати добу або більше. Наслідки отруєння препаратом настають через 15-20 хвилин в залежності від заповнення шлунку людини. Він ознайомлювався з висновком медичного експерта щодо стану здоров`я потерпілого і симптоми , які були виявлені у останнього, схожі на дію вищевказаного препарату.

На переконання колегії суддів, показання потерпілого та свідків, наданих під час судового розгляду, узгоджуються між собою, взаємодоповнюються, та підтверджуються й письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом, на що також обґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваному вироку.

Так, рапортом інспектора поліції ОСОБА_48 підтверджується обставини, викладені свідком ОСОБА_49 , що 21 березня 2016 року на спецлінію «102» надійшов виклик від бригади швидкої допомоги 1/1 про те, що в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » знаходиться гр. ОСОБА_8 , який підлягає госпіталізації з діагнозом « гостра інтоксикація невідомою речовиною» (ас.235 т.1).
Випискою із медичної карти № 8315 підтверджено факт знаходження потерпілого ОСОБА_8 в період часу з 21 по 24 березня 2016 року у КМЛШД з діагнозом: гостре побутове отруєння речовиною психотропної дії, важкого ступеню (ас. 243, 244 т.1).
Згідно з висновком експерта № 1051/Е від 8 червня 2016 року при поступленні до стаціонару о 20.55 год. 21 березня 2016 року у ОСОБА_8 мало місце гостре отруєння невідомою речовиною психотропної дії важкого ступеню у вигляді порушення рівня свідомості до коматозного стану, нестабільністю гемодинаміки з частотою пульсу 170/хв., АТ 170/100 мм.рт.ст., порушення функції самостійного дихання.
Морфологія вищевказаного ушкодження ,враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинене воно невстановленою (лабораторно) хімічною речовиною психотропної дії, могло утворитись 21 березня 2016 року, не виключно за обставин, вказаних ОСОБА_8 . За ступенем тяжкості вказане ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження ( за критерієм небезпеки для життя) ( ас. 245 -248 т.1)
Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23 березня 2016 року потерпілий ОСОБА_8 звернувся із завою, в якій вказав, що приблизно о 19.00 год. 21 березня 2016 року в кафе «Варенична», що розташоване біля Приміського залізничного вокзалу в м. Києві, вжив склянку кави, після чого стало зле. після цього через деякий час виявив відсутність свого мобільного телефону марки «Номі» та двох банківських карток «Альфабанку» та «Приватбанку» (ас. 236 т.1).
У подальшому 29 березня 2016 року під час пред`явлення потерпілому речей для впізнання серед пред`явлених йому 4-х мобільних телефонів ОСОБА_50 вказав на телефон під № НОМЕР_3 , як на річ, що була у нього викрадена 21 березня 2016 року, пояснивши, що впізнає свій телефон по моделі, кольору та тріщині, що була на дисплеї. Вказані обставини зафіксовані у протоколі пред`явлення речей для впізнання (ас. 1-3 т.2).
Висновком експерта № 212тв від 5 травня 2016 року встановлено, що ринкова вартість мобільного телефону марки «Номі і503»на 21 березня 2016 року могла становити 1000 гривень, а наданого на дослідження чохла (книжечки) чорного кольору могла становити 70 гривень. (ас. 8-11 т.2).
При цьому протоколами пред`явлення фотознімків для впізнання від 23 березня 2016 року потерпілим було впізнано ОСОБА_11 , як дівчину, яка знаходилась в кафе «Варенична» 21 березня 2016 року та сиділа з ним за одним столом, та ОСОБА_5 , яка знаходилась в кафе «Варенична» 21 березня 2016 року та сиділа з ним за одним столом, пригостила його кавою, від чого він знепритомнів (ас. 13-16 т.2).
Окрім того, протоколом пред`явлення фотознімків для впізнання від 26 березня 2016 року зафіксовано факт впізнання потерпілим ОСОБА_8 під № 3 дівчини, яка знаходилась в кафе «Варенична» 21 березня 2016 року та сиділа з ним за одним столом, не здійснюючи жодних дій відносно нього (ас. 17- 18 т. 2 ).
Відеозаписом слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 та протоколом його проведення підтверджуються показання свідка, надані нею під час судового розгляду щодо обставин події, які мала місце 21 березня 2016 року у кафе «Варенична», де був отруєний потерпілий ОСОБА_8 речовиною, яку йому у каву підмішала ОСОБА_5 (ас. 26-30 т.2).
Згідно з протоколом пред`явлення фотознімків для впізнання від 25 березня 2016 року свідок ОСОБА_21 серед пред`явлених йому фотознімків у дівчині під №3 впізнав особу, яка 21 березня 2016 року пропонувала йому придбати у неї мобільний телефон марки «Номі» (ас. 19-20 т. 2 ).

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано визнані недопустимими докази надані стороною обвинувачення:
- протокол огляду від 21 березня 2016 року відповідно до якого у приміщенні відділу поліції за адресою: площа Вокзальна,1, в м. Києві, у гр. ОСОБА_10 виявлено мобільний телефон марки «Номі» з пошкодженим склом та серветки із залишками порошкоподібної речовини (ас. 237-238 т.1),
- протокол огляду від 21 березня 2016 року, відповідно до якого у приміщенні службового кабінету № 4, розташованого на другому поверсі приміщення чергової частини відділу поліції на ст. Київ-Пасажирський, під килимовою доріжкою, на якій знаходиться стілець і на кому сиділа гр. ОСОБА_51 виявлено банківську картку банку «Альфа» № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_52 (ас. 239- 242т.1),
оскільки вказані докази зібрані поза межами кримінального провадження, тобто, до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Також, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції правильно визнані недопустимими доказами й висновок експерта за № 910х від 22 квітня 2016 року, згідно з яким надана на дослідження скускована порошкоподібна речовина світложовтого кольору масою 0,064 г. містить клозапін, який до наркотичних засобів, психотропних речовин,прекурсорів, отруйних чи сильнодіючих лікарських засобів не відноситься; в нашаруваннях на наданих на дослідження двох серветках наркотичні засоби, психотропні речовини, прекурсори, отруйні чи сильнодіючі лікарські засоби, в межах чутливості використаних методів дослідження, не виявлено (ас. 22-25,т. 2) та показання свідків ОСОБА_53 та ОСОБА_54 , які були запрошені в якості понятих при проведенні вищевказаних слідчих дій, оскільки вказані докази є похідними та отримані на підставі доказів ( протоколів огляду від 21 березня 2016 року), які вже визнані судом недопустимими.

Судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту допитані в якості свідків ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 .
Відповідно до показань свідка ОСОБА_59 . ОСОБА_5 є його родичкою, проживала у нього до затримання з ОСОБА_60 , працювала на ринку. 21 березня 2016 року батько ОСОБА_15 переслав їй гроші на банківську картку, і ОСОБА_26 з ОСОБА_61 поїхали знімати грошів, а ввечері тільки ОСОБА_61 приїхала, сказала, що ОСОБА_62 . Через 1, 5 тижні ОСОБА_26 зателефонувала йому та повідомила, що затримана. У ОСОБА_5 є син, який проживав з батьком обвинуваченої.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_63 21 березня 2016 року він разом із ОСОБА_64 та ОСОБА_65 був біля 18.00 год. був на вокзалі, щоб купити квитки. Потім пішли пити каву в кафе «Варенична». Потім підійшов ОСОБА_66 .
Свідок ОСОБА_57 пояснив суду, що протягом 2015-2016 року часто бував на вокзалі, часто бачив обвинуваченому. 21 березня 2016 року, коли брав собі каву в кафе «Варенична», бачив, що молодому хлопцю стало погано, а обвинувачена просила викликати швидку допомогу. Чи сама викликала вона, чи кричала про це бармену, він не пам`ятає.
З показань свідка ОСОБА_67 в суді першої інстанції вбачається, що 21 березня 2016 року на вокзалі в кафе вона бачила ОСОБА_36 , яка перед нею взяла каву та пішла за столик, де сиділа шумна компанія. Звернула на неї увагу, оскільки ОСОБА_26 схожа на її знайому. Потім прийшов ще один її ( ОСОБА_68 ) знайомий, який пішов за кавою, а потім повідомив, що комусь там стало погано, йшла піна з рота.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що показання жодного із свідків захисту не спростовують висунуте ОСОБА_5 обвинувачення та не свідчать про непричетність обвинуваченої до вчинення злочину, і з вказаним висновком погоджується й колегія суддів.

За встановлених під час розгляду кримінального провадження обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні розбою з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчинений за попередньою змовою групою осіб, та правильно кваліфікував дії останньої за ч. 4 ст. 187 КК України.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції перевірялись доводи сторони захисту, аналогічні викладеним в апеляційних скаргах, та суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Так, судом першої інстанції позиція обвинуваченої щодо невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених обставин розцінена як намагання уникнути відповідальності, і колегія суддів погоджується з таким висновком.
З матеріалів кримінального провадження, а у подальшому і під час судового розгляду встановлено, що потерпілий до вказаних подій не знав а ні ОСОБА_36 , а ні свідків ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , а, відтак, будь-яких підстав для обмовляння саме ОСОБА_15 потерпілий немає. З самого початку потерпілий стверджував, що злочинні дії відносно нього вчинила обвинувачена, і вказані потерпілим обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_70 та ОСОБА_71 , а також свідка ОСОБА_29 . Більш того, показаннями вказаних свідків, як кожної окремо, так і у сукупності, спростовуються показання обвинуваченої про те, що вона не вчиняла за встановлених судом обставин злочину відносно потерпілого.
Об`єктивних даних, які б могли свідчити про упередженість цих свідків по відношенню до обвинуваченої з метою надання неправдивих показань, судом першої інстанції не встановлено, як і не встановлено таких даних під час апеляційного розгляду, а доводи сторони захисту в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Окрім того, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до увагу показання свідка ОСОБА_21 про намагання обвинуваченої збути йому мобільний телефон, який за зовнішнім виглядом співпадає за ознаками мобільного телефону, який був викрадений у потерпілого. Обставини викрадення ОСОБА_72 мобільного телефону у потерпілого із зазначенням його зовнішніх ознак підтверджуються також і показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_44 .
Будь-яких даних, які б могли свідчити про обмовляння свідком ОСОБА_21 обвинуваченої, під час розгляду кримінального провадження не встановлено і стороною захисту не надано.

Судом першої інстанції також перевірялись показання ОСОБА_5 щодо її незаконного утримання та позбавлення свободи з 21 по 30 березня 2016 року, проте, зазначені ОСОБА_5 обставини не знайшли свого підтвердження та спростовуються, як висновком службової перевірки від 7 липня 2018 р року (ас. 147 т.2, ас. 59-64 т.3), так і показаннями свідка ОСОБА_70 , та власноручною розпискою ОСОБА_15 від 21 березня 2016 року про те, що вона зобов`язується прибувати до органів поліції, прокуратури, суду за першим викликом чи то письмовим, чи усним, відповідальність за неявку їй роз`яснена (ас. 46 т. 3).
Доводи сторони захисту про те, що реєстр матеріалів кримінального провадження не містить жодних даних про виклик ОСОБА_15 до слідчого протягом 21-30 березня 2016 року, є непереконливими, оскільки порядок здійснення виклику особи у кримінальному провадженні передбачений положеннями ст. 133, 135 КПК України, і вказаним порядком передбачено виклик особи у т.ч. й по телефону, про що ОСОБА_26 була повідомлена, що підтверджується й її розпискою.
Окрім того, довідкою в.о. начальника Київського слідчого ізолятора від 9 липня 2016 року підтверджується факт, що при прибутті 30 березня 2016 року ОСОБА_5 до Київського слідчого ізолятора остання будь-яких скарг на здоров`я не висказувала, Оглянута черговим медичним персоналом, за даними первинного огляду даних за гостру соматичну патологію не виявлено, тілесного ушкодження не виявлено (ас. 160, т.2 ).
Вказані обставини у своїй сукупності спростовують показання обвинуваченої щодо застосування до неї фізичної сили з боку працівників поліції, як і відсутні будь-які докази на підтвердження доводів сторони захисту про здійснення на ОСОБА_36 психологічного тиску з боку працівників поліції. Більш того, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, сама обвинувачена, крім загальних фраз, не повідомляла, хто саме вчиняв на неї тиск і в чому такий тиск конкретно виражався.
Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що захисником під час апеляційного розгляду подана скарга на незаконне затримання ОСОБА_15 та позбавлення свободи без рішення суду (ас. 225- т.3). Проте, такі скарги є предметом розгляду суду першої інстанції під час підготовчого судового засідання, а, окрім того, зазначені у скарзі обставини були предметом дослідження та розгляду в суді першої інстанції, за результатами якого суду дійшов висновку про безпідставність зазначених у скарзі обставин, з чим погоджується й колегія суддів, оскільки зазначені у скарзі обставини спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів.

Що стосується доводів апеляційної скарги на невідкриття обвинуваченій у порядку ст. 290 КПК України речових доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 100 КПК України речові докази у кримінальному провадженні були зафіксовані та передані на відповідальне зберігання потерпілому, і питання про надання їх стороні захисту ні під час досудового слідства, ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції стороною захисту не ставилось. Суд безпосередньо на вказані речові докази в оскаржуваному вироку не посилався, а тому, колегія суддів за таких обставин доходить висновку про відсутність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду першої інстанції постановити законне та обґрунтоване рішення та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд першої інстанції дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Покарання обвинуваченій судом першої інстанції призначено у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченої та захисника до задоволення не підлягають.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з оскаржуваним вироком обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком чинності залишено без змін. Строк покарання обчислюється з 30 березня 2016 року, та зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення обвинуваченої з 30 березня 2016 року по день набрання вироком чинності в порядку ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України N 838-VIII від 26 листопада 2015 року) із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
29 березня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду обвинуваченій ОСОБА_5 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання до 27 травня 2021 року включно.
З огляду на викладене, у строк покарання ОСОБА_5 підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з 30 березня 2016 року по 29 березня 2021 року включно з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, що становить 10 років позбавлення волі (5 років попереднього ув`язнення х 2 позбавлення волі).
З урахуванням того, що ОСОБА_5 оскаржуваним вироком призначене покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є її особистою власністю, на даний час ОСОБА_5 відбула покарання у виді позбавлення волі, призначене за вироком суду.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України залишити без зміни, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_5 - без задоволення.
Вважати ОСОБА_5 такою, що відбула покарання у виді позбавлення волі за вироком суду.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3