ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/327/21 Справа № 697/568/18 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000648 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, житель АДРЕСА_1 , без постійного місця реєстрації, громадянин України, несудимий в порядку ст.89 КК України, -

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, до 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбутого покарання ОСОБА_7 термін з 04 березня 2018 по 14 травня 2018 року та з 08 червня 2020 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 в рахунок відшкодування майнової шкоди та витрат на лікування 8500,75 грн., моральної шкоди - 30000 грн.

в с т а н о в и л а :
Вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16.02.2021 ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 22.11.2015 року, близько 04.00 години, перебуваючи на стоянці для автомобілів поряд з приміщенням нічного клубу «Т&Т», що по вул. Героїв Дніпра, 2, в м. Каневі Черкаської області, в ході сварки, що виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_11 , маючи на меті заподіяння шкоди здоров`ю останнього, усвідомлюючи можливість заподіяння тяжкої шкоди здоров`ю, умисно наніс один удар ножем в живіт потерпілому ОСОБА_11 , внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження, у вигляді рани передньої черевної стінки, яка проникає в черевну порожнину з ушкодженням тонкого кишечника та крововиливом в черевну порожнину, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2401 від 14.12.2015, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив вирок суду скасувати через : невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_7 перебував в нічному клубі разом зі своїм знайомим ОСОБА_12 , якого сторона обвинувачення не встановила та якого не було допитано в судовому засіданні. Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що потерпілий ОСОБА_11 першим наніс удар ОСОБА_7 .. Також коли ОСОБА_13 знову наніс ОСОБА_14 удар в обличчя, до них підійшли товариші Воюцького, яких ОСОБА_14 сприйняв як реальну загрозу для себе та свого товариша, тому перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, вихопив із кишені перочинний ніж та ним наніс удар потерпілому в живіт.

Поза увагою суду залишились неправомірні дії потерпілого ОСОБА_11 по відношенню до ОСОБА_14 , висновки експертиз про характер та тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_14 , перебування його в стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого, та в стані необхідної оборони.

Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, стороною обвинувачення не доведено наявність в діях ОСОБА_7 вказаного складу кримінального правопорушення, обвинувачений діяв в стані необхідної оборони.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_15 , не заперечуючи доведеності вини та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просив вирок суду скасувати через неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України - 6 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину в результаті якого потерпілий отримав тілесні ушкодження тяжкого ступеню, який скоєно із застосуванням ножа, особу обвинуваченого, який вину у вчиненні злочину не визнав, не намагався примиритися з потерпілим та відшкодувати йому матеріальну шкоду, понесену на лікування від отриманих травм.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 , не заперечуючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просила вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_7 занадто м`яке покарання, в достатній мірі не враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості , обставини та спосіб його вчинення, характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно враховано в якості пом`якшуючої покарання обставини - поведінку потерпілого, що призвела до виникнення конфліктної ситуації, оскільки вказаний факт жодним доказом не підтверджується.

Поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину та під час слідства вказує на те, що останній не розкаявся у вчиненому, зник з місця події, переховувався від органів слідства та суду. Згідно даних досудової доповіді ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 оцінюється як середній. Крім того, перебуваючи під вартою в даному провадженні, він вчинив новий злочин проти здоров`я людини, спричинивши тілесні ушкодження працівнику СІЗО.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, просили її задовольнити та заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого; думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 та представника потерпілого, в задоволенні апеляційної скарги захисника просила відмовити, оскільки необхідна оборона та стан сильного душевного хвилювання обвинуваченого жодними доказами не підтверджений; думку представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні, його винуватість у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_11 , підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_7 , не заперечуючи факту спричинення ним ножем тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , не визнав себе винуватим в частині пред`явленого йому органом досудового розслідування обвинувачення та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України і показав, що 22.11.2015 він разом зі своїм знайомим прийшов до нічного клубу, де також перебував ОСОБА_13 . Згодом вони вийшли на вулицю справити природні потреби. В цей час до них підійшов ОСОБА_13 , став між ними, почав виражатися нецензурною лайкою і вдарив його в обличчя. Після чого вини пішли на освітлену територію. Воюцький йшов першим та раптово наніс йому з розвороту удар кулаком в обличчя. В зв`язку з чим, він вихопив з кишені ніж та вдарив ним ОСОБА_13 в корпус тіла, після чого разом з ОСОБА_16 пішов звідти.

Ніж перебував у нього в кишені в складеному стані. Саме захищаючись від удару ОСОБА_11 він витягнув лівою рукою ніж з кишені, протягом 3-4 секунд розкрив його та наніс удар потерпілому.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що удар ножем потерпілому наніс, оскільки перебував в стані сильного душевного хвилювання та захищався від неправомірних дій потерпілого.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, наведених у вироку суду першої інстанції, та вимогу сторони захисту про необхідність закриття кримінального провадження за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_7 перебував у стані сильного душевного хвилювання та у стані необхідної оборони, що виключало реальне та критичне сприйняття вчиненого ним діяння, його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується безпосередньо дослідженими доказами в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції і наведеними у вироку доказами.

Допитаний в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що 22.11.2015 він перебував у нічному клубі, вийшов на вулицю справити природні потреби. Поруч із ним стояли два невідомі йому чоловіки, один з яких зробив йому зауваження. Між ним та чоловіком відбулася сварка в ході якої вони наносили один одному удари. Їх бійку розборонив ОСОБА_17 . Він став розмовляти з чоловіками, а ОСОБА_14 несподівано наніс йому удар ножем в живіт та залишив територію нічного клубу.

Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що в ніч з 21.11. на 22.11.2015 року він перебував у нічному клубі в м. Каневі. Вийшовши на подвір`я нічного клубу - побачив двох невідомих чоловіків, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які штовхалися між собою. Він підійшов до них та розборонив, але через деякий час вони знову почали штовхатися . Потім до нього підійшов ОСОБА_13 та повідомив, що ОСОБА_14 вдарив його ножем у живіт, останній в свою чергу стояв осторонь та спостерігав за діями потерпілого. Він відвіз ОСОБА_13 до лікарні.

Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції показала, що в кінці листопада 2015 року вона перебувала в нічному клубі «T&T» і бачила як між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 спочатку почалася штовханина, а потім бійка. Згодом ОСОБА_11 повідомив присутнім на подвір`ї клубу, що ОСОБА_7 вдарив його ножем у живіт, а останній із своїм товаришем пішли в напрямку автостанції. Воюцького хтось з присутніх відвіз до лікарні.

Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема даними:

- протоколу огляду місця події від 22.11.2015 року з фототаблицею до нього, якими встановлено, що місцем події є територія поруч з нічним клубом «T&T» в м. Каневі по вул. Героїв Дніпра, 1 (т.2 а.с.215-218);

- протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28.11.2015 року, згідно яких, потерпілий ОСОБА_11 впізнав по фотографії ОСОБА_7 як особу, що нанесла йому поранення ножем (т.2. а.с. 220-221);

- протоколів пред`явлення особи для впізнання від 01.12.2015 та від 04.12.2015, згідно яких, свідок ОСОБА_19 та відповідно свідок ОСОБА_18 , впізнали по фотографії ОСОБА_7 , як особу, що нанесла поранення ножем потерпілому ОСОБА_11 (т.2 а.с. 222-223, 228-230);

- висновку судово-медичної експертизи № 2401 від 14.12.2015 року, згідно яких у потерпілого ОСОБА_11 мали місце тілесні ушкодження у вигляді рани передньої черевної стінки, яка проникає в черевну порожнину з ушкодженням тонкого кишечника та крововиливом в черевну порожнину, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя ( т.2 а.с. 232);

- протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 06.03.2018 року, проведеного з участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно яких останній показав обставини нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 (т.2 а.с.а.с. 233-237);

- протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 06.03.2018 року, проведеного з участі потерпілого ОСОБА_11 , згідно яких останній показав обставини нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 (т.2 а.с.а.с. 238-240);

- висновків судових медичних експертиз № 02-01/331 від 20.03.2018 року та №02-01/406 від 20.03.2018 року, згідно яких у ОСОБА_7 виявлені пошкодження на верхній губі справа, які могли утворитися при обставинах , на які вказав останній при проведенні слідчого експерименту 03.06.2018 року. Зазначене також підтверджує присутність ОСОБА_7 під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , оскільки саме про заподіяння вказаних ушкоджень йому потерпілим стверджує обвинувачений ОСОБА_7 (т.2 а.с.а.с.241-243)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які вони безпосередньо давали в судовому засіданні, є чіткими, послідовними та узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції доказами та вказують на те, що ОСОБА_7 дійсно перебував на місці події та саме він умисно заподіяв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , ступінь тяжкості яких підтверджена висновком судової експертизи.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що удар ножем потерпілому ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_7 завдав, перебуваючи в стані необхідної оборони та в стані сильного душевного хвилювання, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Частина 4 ст. 36 КК України визначає, що особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

З матеріалів провадження, показань як обвинуваченого ОСОБА_7 , так і потерпілого ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 виник конфлікт, який переріс у штовханину, в ході якої вони наносили один одному удари. Їх розборонив свідок ОСОБА_18 , потім вони знову почали штовхатися, в цей час ОСОБА_7 дістав з кишені ніж, який був у складеному стані, протягом 3-4 секунд розкрив його та наніс удар потерпілому в живіт, після чого залишив місце пригоди.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вказують на умисний характер його дій, оскільки для нанесення удару ножем йому необхідний був час для підготовки знаряддя, а саме: дістати ніж з кишені, розкласти його, протягом тривалого часу для даної обстановки - 3-4 секунди, при цьому здійснюючи це однією рукою, що навіть в звичайній обстановці було б незручним, тобто ОСОБА_7 було вжито всіх необхідних заходів для нанесення потерпілому удару на ураження.

Крім того даних, які б свідчили про реальну загрозу життю чи здоров`ю ОСОБА_7 та давали підстави для застосування ножа по відношенню до потерпілого ОСОБА_11 матеріали кримінального провадження не містять.

Колегія суддів вважає, що нанесення потерпілим ОСОБА_11 удару кулаком в обличчя ОСОБА_7 не є тією реальною загрозою, яка б давала останньому підставу застосовувати по відношенню до потерпілого ніж. Також у обвинуваченого ОСОБА_7 , після того як їх розборонив ОСОБА_18 , була можливість безперешкодно залишити територію нічного клубу, з метою припинення конфлікту, чого останній не зробив, а вирішив закінчити конфлікт у свій спосіб шляхом нанесення потерпілому удару ножем в живіт.

Отже, встановлені судом фактичні обставини свідчать про відсутність такого акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_11 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_7 , що у свою чергу могло викликати в останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Разом з цим, після спричинення потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень ОСОБА_20 не намагався надати останньому будь-якої допомоги, а поспостерігавши за діями потерпілого осторонь, спокійно залишив територію нічного клубу, зник з місця події та в подальшому переховувався від органів досудового розслідування. Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 не притаманна для особи, яка здійснює самозахист в умовах необхідної самооборони.

Доказів того, що ОСОБА_7 перебував в стані сильного душевного хвилювання матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту їх не надано.

Отже, наведені обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 свідчать про те, що останній під час інкримінованих подій у стані необхідної оборони чи сильного душевного хвилювання не перебував, а кримінально-правова оцінка фактично ним вчиненого - за ч. 1 ст. 121 КК України є правильною.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для закриття кримінального провадження за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, як про це просить захисник в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України стосовно змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_7 .

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_7 сприймав товаришів ОСОБА_11 , які підійшли до них, як реальну загрозу для себе та свого знайомого, тому наніс удар ножем в живіт потерпілому, не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Так з встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та матеріалів кримінального провадження вбачається, що конфлікт відбувався між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 на автостоянці біля нічного клубу, біля них перебував ОСОБА_16 знайомий Возіяна. Окрім них, біля нічного клубу перебували й інші відвідувачі клубу, даних про те, що там були знайомі потерпілого та вони до них підходили матеріали кримінального провадження не містять. Під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 не повідомляв про те, що до них хтось підходив, а вказував, що удар ножем наніс через те, що ОСОБА_11 його вдарив (т.2а.с.233-237). Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 перебував в стані необхідної оборони, захищаючись від товаришів ОСОБА_11 , як про це стверджує в апеляційній скарзі захисник.

Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою неправомірні дії потерпілого ОСОБА_11 по відношенню до ОСОБА_7 , висновки експертиз про характер та тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини поведінки потерпілого, що призвели до виникнення конфліктної ситуації були враховані судом першої інстанції в якості пом`якшуючої покарання обставини при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Доводи прокурора та представника потерпілого про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України ) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, даних про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, висновків досудової доповіді, згідно яких ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 оцінюється як середній, його перевиховання без ізоляції від суспільства неможливе, пом`якшуючі покарання обставини: незадовільний стан його здоров`я, обставини поведінки потерпілого, що призвели до виникнення конфліктної ситуації, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2,3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України в мінімальному його розмірі у виді 5 років позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості, обставини та спосіб його вчинення, характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали, особу обвинуваченого є безпідставними, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані районним судом при призначенні покарання обвинуваченому, а інших підстав для погіршення становища обвинуваченого під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено та прокурором і представником потерпілого не наведено.

Тому, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, виходячи з принципів законності справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації, є співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості, недостатнім для досягнення мети покарання, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора і представника потерпілого та призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання.

Доводи представника потерпілого про те, що судом першої інстанції безпідставно враховано в якості пом`якшуючої покарання обставини - поведінку потерпілого, що призвела до виникнення конфліктної ситуації, оскільки вказаний факт жодним доказом не підтверджується, колегія суддів вважає безпідставними.

Так як встановлено судом першої інстанції між потерпілим ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_7 відбувся обопільний словесний конфлікт, в ході якого вони наносили один одному удари, вказані обставини не заперечувались учасниками судового провадження в тому числі і самим потерпілим ОСОБА_11 , який в своїх показаннях розповідав про вказані обставини, тобто протиправна поведінка мала місце і з боку потерпілого, тому судом першої інстанції, в результаті досліджених в ході судового розгляду доказів, обґрунтовано визнано в якості пом`якшуючої покарання обставини обвинуваченому обставини поведінки потерпілого, що призвели до виникнення конфліктної ситуації.

Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування вироку суду, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг захисника, прокурора та представника потерпілих не вбачає.

Керуючись ст. 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді