Єдиний унікальний номер справи 333/1310/20
Номер провадження 1-кп/159/21
ВИРОК
Іменем України
19 липня 2021 року міста Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, у залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краматорськ Донецької області, громадянин України, який не має освіти, не одружений, який має на утриманні, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-24.11.2010 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
-30.08.2013 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ст.69, ч.4 ст.70, ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі. 29.01.2016 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,
- 09.06.2021 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.186, ч.3 ст.357,ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_7 будучи особою раніше неодноразово судимою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення та перевиховання не став та знову скоїв аналогічні злочини за наступних обставин.

Так, 04 січня 2020 року в період часу з 17 години 00 хвилин по 17 годину 06 хвилин, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна поєднане з проникненням у сховище, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник до приміщення сторожки автомобільної стоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 звідки, з метою особистого збагачення, шляхом ривку з рук відкрито викрав грошові кошти що належать потерпілому ОСОБА_5 в розмірі 3404грн.

Після чого, ОСОБА_7 разом із викраденими грошовими коштами вибіг з приміщення сторожки автомобільної стоянки, покинувши місце вчинення злочину та розпорядився ними на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 3404грн.

Крім того, 18 лютого 2020 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, усвідомлюючи, що його дії носять таємний характер, з метою особистого збагачення, перебуваючи у танцювальному залі спортивного клубу «Чемпіон», за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Авраменко, 10-А, шляхом вільного доступу, зі столу викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: мобільний телефон марки «Хіаоті», моделі «Redmi Note З 16 GB», в корпусі золотого кольору, ІМЕ1: НОМЕР_1 , вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 571 від 25.02.2020 року, складеного судовим експертом ОСОБА_10 (свідоцтво № 1847 від 25.11.2016, видане на підставі рішення ЦЕКК при Міністерстві юстиції України), складає 1800 гривень 00 копійок, який перебував у тимчасовому користуванні у її доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після чого, ОСОБА_7 разом із викраденим майном, покинув місце вчинення злочину, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 1800 гривень 00 копійок.

Судовий розгляд проведено в межах обвинувачення відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України.
Під час судового розгляду ОСОБА_7 визнав себе винуватим у повному обсязі у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 та ч.3 ст.186 КК України, та пояснив що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказаний злочини і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.

Так, 04 січня 2020 року у вечірній час доби, він проник до приміщення сторожки автомобільної стоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , звідки шляхом ривку з рук з чоловіка викрав грошові кошти та зник з місця вчинення злочину. Викрадені кошти витратив на свої потреби.

Крім того, 18 лютого 2020 року в денний час доби, він перебуваючи у танцювальному залі спортивного клубу «Чемпіон» за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Авраменко, 10-А, шляхом вільного доступу, зі столу викрав мобільний телефон, який в подальшому продав, а отримані кошти витратив на свої потреби.

У скоєному розкаюється.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор та обвинувачений не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_7 дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість у вчинені інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння нею змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 та кваліфікує дії останнього за:
- ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно,
- за ч.3 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, поєднаний з проникненням у сховище.

Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином, його суспільну небезпечність, вік та здоров`я обвинуваченого (на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не є інвалідом), характеризуючи особистість обвинуваченого раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, має постійне місце проживання та реєстрацію.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, що підтверджується його поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та наявність обставин які пом`якшують покарання, та вимоги, зазначені в абз.2 п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства в місцях позбавлення волі, тому ОСОБА_12 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки інші види покарання не будуть мати впливу на його виправлення, і саме в такому випадку буде досягнута передбачена ч.2 ст.50 КК України мета покарання у вигляді виправлення особи та попередження скоєння нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.

Водночас суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 року та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015 року, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
На переконання суду, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Так, у розумінні ЄСПЛ, покарання повинне встановити новий додатковий обов`язок для особи, який випливає з факту вчинення кримінального правопорушення. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає, що покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів, а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин до постановлення вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року, суд вважає остаточним призначити покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Судом розглянуто цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 суму матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 3404,00грн. та моральної шкоди в розмірі 1000,00грн.
Обвинувачений ОСОБА_7 позовні вимоги визнав повністю.

Відповідно до ч.5 ст.128,ч.1 ст.129 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В силу ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного стану, має право на їх відшкодування, збитки відшкодовуються в повному обсязі.

Згідно з ст.1177 ЦК України, шкода завдана фізичній особі, або юридичній яка потерпіла від злочину, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 3404,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. обґрунтовані та підлягають повному задоволенню.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.366-368, 370-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень та призначити наступне покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі

- за ч.3 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Оріхівського районного Запорізької області від 09 червня 2021 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати починаючи з дня приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 3404,00грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 суму моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 1000,00грн.
Речові докази: СДД - диск з відеозаписом з камер спостереження, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження залишити в провадженні.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізької апеляційного суду через Комунарський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Комунарського районного суду
міста Запоріжжя ОСОБА_1