Справа № 134/193/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року смт. Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5

його законного представника ОСОБА_6

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7

його законного представника ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

представника служби у справах дітей

Крижопільської селищної ради ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль кримінальне провадження № 0000011, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2020 року, по обвинуваченню

неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Крижопіль Вінницької області, українця громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, студента І курсу Державного навчального закладу «Крижопільський професійний будівельний ліцей», неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:

Неповнолітній ОСОБА_7 18 липня 2020 року близько 17 год. 30 хв., перебуваючи неподалік від залізничних колій по вул. Театральна в смт. Крижопіль Вінницької області, під час спілкування з неповнолітнім ОСОБА_5 запропонував останньому перевірити один одному пружність пресу, після чого, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був й міг їх передбачити, кулаком своєї лівої руки наніс один удар в живіт ОСОБА_5 , спричинивши тим самим тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, розриву дванадцятипалої кишки з послідуючим загальним серозно-гнійним перитонітом, які згідно висновку експерта № 64 від 23.09.2020 відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які були небезпечні для життя в момент заподіяння та в подальшому клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняли загрозливі для життя явища. Таким чином, ОСОБА_7 з необережності, не передбачаючи та не бажаючи спричинення ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг передбачити можливість їх настання, спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково та вказав, що наміру спричинити ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження він не мав, не бив з усієї сили та жалкує, що так сталося. Показав, що 18 липня 2020 року близько 17 години гуляв з ОСОБА_11 неподалік від залізничних колій по вул. Театральна в смт. Крижопіль та зустрів ОСОБА_12 , який був з ОСОБА_13 . Він запропонував ОСОБА_14 провірити один одному пружність пресу, на що той відмовлявся, а потім погодився. Він ударив в живіт перший, а потім ОСОБА_5 вдарив його. Спочатку все було нормально, але через деякий час ОСОБА_5 сказав, що в нього болить живіт та присів. Він спитав чи все нормально, на що ОСОБА_5 відповів, що болить живіт. Коли це відбувалося ОСОБА_15 та ОСОБА_16 знаходилися подалі від них, удару не бачили, але чули про що вони перед цим говорили. Після цього він пішов у своїх справах, а ввечері до нього подзвонив ОСОБА_15 та сказав, що ОСОБА_5 забрали в лікарню. Він телефонував до ОСОБА_5 , коли той був у лікарні та казав, що не хотів, щоб так все вийшло і жалкує з цього приводу. Цивільні позови у кримінальному провадженні визнав повністю.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 суду пояснив, що з ОСОБА_7 вони просто знайомі, конфліктів у них раніше не було. 18 липня 2020 року близько 17 години він гуляв з друзями неподалік від залізничних колій по вул. Театральна в смт. Крижопіль та зустрів ОСОБА_7 , який був з ОСОБА_15 . ОСОБА_7 запропонував провірити його прес та вдарив в низ живота кулаком лівої руки, після чого він відчув сильний біль та присів. Вказав, що удар не був раптовим чи несподіваним, він його очікував, тобто передбачав, що ОСОБА_7 може його вдарити. У відповідь він не бив. ОСОБА_7 спитав чи все нормально, на що він відповів, що болить живіт. Через хвилин 10 він зателефонував вітчиму, тому що погано себе почував. Прийшов вітчим та визвав швидку, після чого його повезли в лікарню. ОСОБА_7 до нього потім дзвонив та вибачався, казав, що не хотів, щоб так сталося.

Допитана у судовому засіданні законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 , суду пояснила, що 18 липня 2020 року близько 18 год. перебувала з чоловіком ОСОБА_17 вдома, коли до чоловіка зателефонував її син ОСОБА_18 та сказав, що його вдарили в живіт. В лікарні сказали, що травма живота та залишили сина в лікарні, не могли зрозуміти, що з ним. Наступного дня зателефонували з лікарні та сказали, що потрібна операція. ОСОБА_5 три дні пробув в реанімації. Відразу сказав, що його вдарив ОСОБА_19 , сказав, що це його знайомий і вони деколи зустрічалися на турніках. З матір`ю ОСОБА_7 не зустрічалася і та їй не телефонувала, шкода на сьогоднішній день не відшкодована. Лише ОСОБА_7 телефонував до сина, сказати, що не хотів, щоб так сталося. Цивільні позови підтримала.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що 18 липня 2020 року близько 18 год. з території належного їй господарства побачила хлопця, який лежав на траві та тримався за живіт. На запитання що сталося, він відповів, що болить живіт і що його вдарив знайомий. Сказав, що чекає свого вітчима. Потім приїхала швидка та поліція. Свідок вказала, що про обставини, за яких ОСОБА_5 було завдано тілесних ушкоджень, їй не відомі, бійки або чогось подібного вона не бачила.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що 18 липня 2020 року у вечірній час до нього зателефонував його пасинок ОСОБА_18 та сказав, що його вдарили в живіт. Він одразу побіг до нього. ОСОБА_5 знаходився біля входу до дитячого садка № 4. ОСОБА_5 сказав, що його вдарив хлопець на ім`я ОСОБА_21 , сам він удари не наносив. В лікарні сказали, що потрібно обстеження, а наступного дня зробили операцію.

Допитаний у судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що 18 липня 2020 року після обіду гуляв з друзями поблизу першої школи. Чув, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 хотіли провіряти один одному прес, конфлікту між ними не було, розмова відбувалася не на підвищених тонах. Самого удару, який ОСОБА_7 наніс ОСОБА_5 він не бачив, оскільки відійшов трохи подалі та розмовляв з ОСОБА_11 . Потім чув, що ОСОБА_7 запитував ОСОБА_5 чи все добре. Потім він пішов додому, а ввечері дізнався, що ОСОБА_5 забрала швидка.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що 18 липня 2020 року гуляв біля першої школи з ОСОБА_7 та зустріли ОСОБА_5 , який був із ОСОБА_13 . Він та ОСОБА_16 відійшли на метрів 10-15 та розмовляли. Чув, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 говорили про прес та хотіли перевірити один одному пружність пресу. Потім побачив, що ОСОБА_5 тримається за живіт. ОСОБА_5 сказав, що ОСОБА_7 вдарив його в живіт. Він з ОСОБА_7 та ОСОБА_16 хотіли завести ОСОБА_5 додому, але той відмовився і подзвонив вітчиму. Після цього вони залишили ОСОБА_5 , тому що злякалися, що прийде його вітчим і буде їх сварити. Як приїхала швидка він не бачив.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта від 23 вересня 2020 року № 64 у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, розриву дванадцятипалої кишки з послідуючим загальним серозно-гнійним перитонітом (операція 19.07.2020 року). Дані тілесні ушкодження виникли в результаті дії тупого(х) твердого(х) предмету(в), можливо 18.07.2020 року і згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (п. 2.1.3 л) відносяться до тяжкого ступеня тяжкості, які були небезпечні для життя в момент заподіяння та в подальшому клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняли загрозливі для життя явища. На питання: «Чи могли тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_5 бути отримані при конкретних обставинах і умовах, які викладене в постанові та з його слів» зазначено, що дане питання є абстрактним, так як не вказані конкретні механізми дії.

Судом також досліджені такі письмові докази, надані стороною обвинувачення:

-витяг з ЄДРДР, з якого вбачається, що 19.07.2020 зареєстровано кримінальне провадження № 0000011, за кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, за яким 18.08.2020 на АДРЕСА_2 неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс тілесні ушкодження у вигляді удару в живіт неповнолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнього доставлено до КНП «Крижопільська ОЛІЛ» з попередній діагнозом: тупа травма живота;

-протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 18 липня 2020 року, в якому ОСОБА_6 вказує, що 18.07.2020 року близько 17 години ОСОБА_7 по вул. Театральній в смт. Крижопіль на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин спричинив тілесні ушкодження її сину неповнолітньому ОСОБА_5 ;
-постанова про перекваліфікацію кримінального провадження від 16.12.2020, згідно якої кваліфікацію кримінального правопорушення в кримінальному провадженні № 0000011 від 19.07.2020 змінено з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України;
-протокол проведення слідчого експерименту від 18 січня 2021 року, згідно якого слідчим, у присутності понятих, неподалік залізних колій по вул. Театральній в смт. Крижопіль Вінницької області проведено слідчий експеримент, в ході якого потерпілий ОСОБА_5 за участі свого законного представника розповів та показав при яких обставинах він отримав тілесні ушкодження, а саме, як ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження;
-протокол проведення слідчого експерименту від 18 січня 2021 року, згідно якого слідчим, у присутності понятих, неподалік залізних колій по вул. Театральній в смт. Крижопіль Вінницької області проведено слідчий експеримент в ході якого обвинувачений ОСОБА_7 за участі свого законного представника та захисника розповів та показав при яких обставинах та як саме він спричинив тілесні ушкодження неповнолітньому ОСОБА_5 та визнав, що дійсно його вдарив у живіт кулаком лівої руки з метою перевірки пресу живота.
Аналіз наведених доказів дає суду змогу дійти до висновку, що саме від дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_5 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Разом з тим, суд не може погодитись із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 стороною обвинувачення.

Органом досудового слідства дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і не прямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільне небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу злочину (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу - це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільне небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як вбивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України.

При цьому форма вини як елемент суб`єктивної сторони злочину з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, ст. 17, п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України підлягає доведенню згідно із стандартом доказування поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вказував на необережність спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Потерпілий ОСОБА_5 вказав, що удар не був нанесений зненацька, підтвердив відсутність будь-яких конфліктів чи неприязних відносин між ним та обвинуваченим. При цьому суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що після його удару ОСОБА_5 наніс йому удар у відповідь, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 .

Виходячи з того, що умислом обвинуваченого ОСОБА_7 не охоплювалось заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, оскільки ударяючи один раз рукою в живіт потерпілого ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_7 хоча й не передбачав, але повинен був і міг передбачати, що потерпілий може отримати при цьому травму живота.

З урахуванням зазначених обставин та досліджених доказів, суд вважає, що у справі не здобуто беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_7 мав мотив та умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження. Зазначення в обвинувальному акті про те, що обвинувачений ОСОБА_7 раптово, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс удар в живіт ОСОБА_5 , тому що обурився на його відмову перевірити пружність його пресу, не знайшло свого підтвердження.

З огляду на викладене суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ст. 128 КК України, як дії, які виразились в необережному тяжкому тілесному ушкодженні.

У ст. 65 КК України передбачено про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» від 16.04.2004 року № 5 зазначено, що при призначенні покарання неповнолітнім суди повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. При призначенні неповнолітньому покарання крім передбачених у статтях 65-67 КК обставин суди відповідно до ч. 1 ст. 103 КК мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи.

Призначаючи неповнолітній обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд враховує його молодий вік, те, він не на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, раніше не судимий, вчинив злочин, який згідно ст. 12 КК України є нетяжким, на обліку служби у справах дітей не перебуває, на профілактичних обліках Крижопільського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області не перебуває та до відділення не доставлявся, проживає з бабою та тіткою, мати проживає окремо, раніше сім`я ОСОБА_7 перебувала на обліку в зв`язку з тим, що він навчався в закладі державного утримання. За результатами обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_7 було виявлено, що в будинку дотримуються санітарно-гігієнічних норм та задовольняють базові потреби дитини.
Суд також враховує думку потерпілого та його законного представника щодо призначення покарання, а саме те, що вони не наполягали на суворому покаранні для обвинуваченого ОСОБА_7 та вважають, що його виправлення та перевиховання можливі без ізоляції від суспільства. Представник служби у справах дітей при вирішенні питання про призначення покарання поклалася на розсуд суду.
Згідно характеристики за місцем навчання в ДНЗ «Крижопільський професійний будівельний ліцей», ОСОБА_7 за період навчання показав себе як здібний учень, який цікавиться професією, але недисциплінований, має пропуски занять без поважних причин. У вечірній час після занять часто приходить на територію ліцею в нетверезому стані. На зауваження старших реагує неадекватно (вживає нецензурну лексику). Товариський, легко йде під вплив інших.
Як вбачається з доповідної записки практичного психолога, виходячи із результатів дослідження психоемоційного стану та індивідуально-психологічних особливостей, неповнолітній ОСОБА_7 має низько самооцінку та підвищену сугестивність, виявлено пасивність у прийнятті рішень та пошуку свого внутрішнього ресурсу для подолання травматичних переживань. ОСОБА_7 усвідомлює наслідки своєї поведінки, що призвели до тілесних ушкоджень, під час міжособистісних конфліктів готовий першим йти на компроміс для того, щоб уникнути негативних результатів протистояння, а саме, вияву насильства один до одного. Внаслідок травмуючої ситуації та аналізу кризової події, неповнолітній ОСОБА_7 визначає найкращим стримуючим фактором під час конфліктних ситуацій не проявляти агресію та не вчиняти насильство будь-якого виду. У ОСОБА_7 виражене почуття провини та самотності, що пов`язано із сімейним вихованням де дорослими ігнорувалися цінності та потреби хлопця відповідно до його вікових особливостей.
Згідно досудової доповіді Крижопільського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації», ризик вчинення неповнолітнім ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, в ході проведення оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення було виявлено криміногенні фактори, які можуть впливати на поведінку неповнолітнього, а саме: стосунки з однолітками, які мають антисоціальну поведінку, контроль над власною поведінкою та відсутність усвідомлення наслідків протиправної поведінки. Приймаючи до уваги інформацію, яка характеризує особистість неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , його історію правопорушень, спосіб життя, його щире каяття, характеристику з місця проживання та навчання, а також середній рівень ймовірності вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі. На думку органу пробації, для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень обвинуваченим необхідне застосування виховних заходів, які будуть спрямовані на попередження вживання спиртних напоїв, зміну ставлення до правопорушень та зміну оточення, яке має негативний вплив. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення неповнолітнього ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на нього наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Обставинами, що пом`якшують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, що обтяжують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Разом з тим, незважаючи на вчинення злочину з необережності, суд при визначенні міри покарання враховує наслідки, що фактично настали для потерпілого в результаті спричинення йому тяжкого тілесного ушкодження, невідшкодування потерпілому навіть частково витрат на лікування.

З урахуванням наведеного, суд призначає неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в межах санкції частини статті, за якою він засуджується, у виді позбавлення волі, при цьому, на підставі ст. 75, 104 КК України звільняє його від відбування призначеного покарання із випробуванням, встановивши обвинуваченому іспитовий строк один рік, із покладенням на нього обов`язків, згідно ст. 76 КК України.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

При вирішенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Крижопільська окружна лікарня інтенсивного лікування» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла внаслідок кримінального правопорушення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором.

У відповідності до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1206 ЦК України, якщо кримінальне правопорушення вчинено малолітньою або неповнолітньою особою, витрати на лікування потерпілого відшкодовуються особами, визначеними статтями 1178 і 1179 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

В зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, неповнолітній потерпілий ОСОБА_5 з 18.07.2020 по 04.08.2020 (17 ліжко/днів) перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Крижопільська ОЛІЛ».

Згідно довідки, виданої КНП «Крижопільська ОЛІЛ» від 13.11.2020 № 09/2453, на лікування ОСОБА_5 лікарнею витрачено 8138 грн. 20 коп. бюджетних коштів, з яких: 7221 грн. 77 коп. зарплата, нарахування, видатки на харчування, видатки на комунальні послуги, інші накладні витрати та 916 грн. 43 коп. витрати на медикаменти.

Зазначені витрати підтверджені належними та допустимими доказами, а тому вони підлягають стягненню з неповнолітнього ОСОБА_7 , а в разі відсутності у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, із законного представника неповнолітнього обвинуваченого матері ОСОБА_8 на користь КНП «Крижопільська ОЛІЛ» 8138 грн. 20 коп. витрат, понесених лікарнею на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_5 .

В кримінальному провадженні законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 ОСОБА_6 подано позов про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином, в якому вона просила стягнути солідарно з ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_22 на її користь матеріальну шкоду в сумі 17472,62 грн.

Крім того, ОСОБА_6 подано позов в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди завданої злочином, в якому вона просила стягнути солідарно з ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_22 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 20000 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_7 , а саме необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 , його мати ОСОБА_6 витратила на лікування 17508,62 грн. (529,58 грн. + 589,7 грн. + 2331,75 грн. + 391 грн. + 179 грн. + 674,4 грн. + 150 грн. + 1475 грн. + 354 грн. + 219,06 грн. + 1739 грн. + 1970,20 грн. + 1565,65 грн. + 608,05 грн. + 380 грн. + 1327,25 грн. + 1478,25 грн. + 761,33 грн. + 386,2 грн. + 399,2 грн.), що підтверджується епікризом з медичної картки стаціонарного хворого № 2292/744 з КНП «Крижопільська ОЛІЛ», у якій зазначено діагноз ОСОБА_5 та призначені йому препарати, а також чеками, що підтверджують придбання призначених препаратів.

В позовній заяві ОСОБА_6 просить стягнути матеріальну шкоду в сумі 17472,62 грн., тому суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя в момент заподіяння та в подальшому клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняли загрозливі для життя явища. В зв`язку з цим ОСОБА_5 перебував на лікуванні в КНП «Крижопільська ОЛІЛ», переніс операцію, змушений був терпіти фізичний біль, переживав за своє життя та здоров`я, можливі наслідки перенесеної травми та лікування, тобто ним були перенесені душевні страждання.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вищевказані обставини та наявні докази заподіяної неповнолітньому потерпілому шкоди, а також виходить із засад розумності, виваженості і справедливості, майнового стану обвинуваченого та вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_5 5000 грн. моральної шкоди.

Саме такий розмір моральної шкоди, враховуючи наслідки злочину, фізичний та моральний стан потерпілого буде достатньою сатисфакцією.

Визначаючи особу, яка має нести цивільну відповідальність за позовами, суд зазначає, що ст. 1179 ЦК України передбачає самостійну відповідальність неповнолітньої особи за завдану нею шкоду на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками. За своїм характером відповідальність батьків неповнолітнього є додатковою, або субсидіарною. Її суть полягає в тому, що вищезазначені особи відповідають перед потерпілим у тій частині, в якій не можуть відповідати самі неповнолітні через відсутність у них майна, достатнього для відшкодування шкоди. Обов`язок батьків відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. В зв`язку з цим відсутні підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої злочином солідарно з неповнолітнього обвинуваченого та його законного представника.

У кримінальному провадженні витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

Визнати винним неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити неповнолітнього ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на неповнолітнього ОСОБА_7 наступні обов`язки, пов`язані із звільненням від відбування покарання з випробуванням:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Крижопільська окружна лікарня інтенсивного лікування» задовольнити.

Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_7 , а в разі відсутності у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, із законного представника неповнолітнього обвинуваченого матері ОСОБА_8 на користь Комунального некомерційного підприємства «Крижопільська окружна лікарня інтенсивного лікування» (р/р НОМЕР_1 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478, , КНП «Крижопільська ОЛІЛ») 8138 грн. 20 коп. витрат, понесених лікарнею на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_5 .

Цивільний позов ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди завданої злочином задовольнити.

Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_7 , а в разі відсутності у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, із законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 17472,62 грн. матеріальної шкоди завданої злочином.

Цивільний позов ОСОБА_6 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про стягнення моральної шкоди завданої злочином задовольнити частково.

Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_7 , а в разі відсутності у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, із законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 5000 грн.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Крижопільський районний суд Вінницької області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після проголошення негайно вручити неповнолітньому обвинуваченому, його законному представнику та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя