Номер провадження: 11-сс/813/528/21
Номер справи місцевого суду: 947/8044/21 1-кс/947/3478/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Васильків Київської області, українця, громадянина України, маючого вищу освіту, одруженого, зареєстрованого як фізична особа підприємець, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Слідчий відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_7 , яке мотивовано наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та неможливістю застосування відносно підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та обрано відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною не відлучатися з місця постійного проживання: АДРЕСА_1 , у період з 21.00 год. до 07.00 години.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, в судовому засіданні була доведена наявність у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та прокурором доведено існування ризику можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування чи суду. Разом з тим, слідчий суддя вважав недоведеним існування ризиків можливого вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, можливого впливу на свідків, експерта, спеціаліста у кримінальному провадженні, що вказує на можливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі прокурор вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що суперечить нормам процесуального права, обґрунтовуючи апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції не в повній мірі оцінені обставини справи та не надана належна увага тому, що наявні ризики, на які слідчий посилається у клопотанні. Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 з місця події зник, переховувався від органу досудового розслідування, а з урахуванням можливого покарання, існує ризик його переховування від органу досудового розслідування чи суду. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що в результаті протиправних дій підозрюваного загинула людина, при цьому, до теперішнього часу підозрюваний будь-яких дій щодо надання матеріальної допомоги сім`ї потерпілого не здійснював, навпаки, здійснюються дії, спрямовані на зневажливе ставлення до потерпілого, що вказує на існування ризику, впливу на потерпілих, свідків у даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого в повному обсязі та обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В своїй апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною, з огляду на наступне:

-підозра, висунута ОСОБА_7 необґрунтована жодним чином, в матеріалах провадження відсутні докази винуватості підозрюваного, оскільки він є потерпілим саме від дій нападника ОСОБА_14 , який намагався спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_15 (брату підозрюваного);

-долучені до клопотання слідчого докази є недопустимими та неналежними;

-до клопотання слідчого не долучено постанови про призначення прокурора ОСОБА_6 процесуальним керівником;
- до клопотання не долучено жодного документа, на підтвердження того, що пішохід ОСОБА_14 помер саме від отриманих пошкоджень, які настали внаслідок саме дій підозрюваного;
- ризики, зазначені у клопотанні слідчого, не доведені.
На підставі викладеного, захисник просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити у зв`язку із відсутністю обґрунтованої підозри.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення підозрюваного та його захисників, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, просили її задовольнити, апеляційну скаргу прокурора підтримали частково в частині необхідності скасування оскаржуваної ухвали, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в іншій частині; виступ прокурора, який підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; думку потерпілих та їх представника, які підтримали подану прокурором апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та захисника про те, що при постановленні оскаржуваної ухвали про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався положень вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Так, ч.1 ст.196 КПК України передбачено, що в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про: 1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа; 2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; 3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу; 4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; 5) запобіжний захід, який застосовується.
В оскаржувані ухвалі слідчий суддя, приймаючи рішення про застосування запобіжного заходу, обмежився тим, що фактично переписав текст клопотання слідчого, при цьому не відобразив доводи, вказані в запереченнях сторони захисту, не надав оцінку їх обґрунтованості та належним чином не вмотивував судове рішення.
Викладені обставини свідчать про те, що оскаржена ухвала слідчого судді не відповідає вимогам статей 196, 370, 372 КПК України, що свідчить про допущення районним судом неповноти судового розгляду.
Зазначена неповнота судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 409, ст. 410 КПК України, є підставою для скасування оскарженої ухвали слідчого судді.
Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.407 КПК України, апеляційний суд скасувавши ухвалу слідчого судді, постановляє нову ухвалу, якою в даному випадку має бути вирішено клопотання слідчого про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Розглядаючи по суті клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , апеляційний суд дійшов таких висновків.
Так, згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

При цьому, ст.194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

При розгляді зазначеного кримінального провадження, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Разом з тим, відповідно до п.175 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine) від 21.04.2011 року, заява № 42310/04 суд наголошує, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою.

Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, п.48, від 13.11.2007 року).

Згідно матеріалів клопотання органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у тому, що 14.03.2021 року, приблизно о17 годин 40 хвилин, у денний час доби, водій ОСОБА_7 , після руху керованого ним технічно справного автомобілю «Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив повну зупинку свого автомобілю на паркувальному місці, біля будинку № 64В по вул. Центральної, с. Василівка, Біляївського райну, Одеської області. У подальшому, ОСОБА_7 , проявляючи злочинну недбалість, а саме не переконавшись перед початком руху, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, в момент коли пішохід ОСОБА_14 , який підійшов до автомобілю «Hyundai Elantra», та знаходився біля відкритих передніх правих дверей автомобіля, утримуючись лівою рукою за передні пасажирські двері, водій ОСОБА_7 почав рух керованого ним автомобіля «Hyundai Elantra», р/н НОМЕР_1 , заднім ходом, в результаті чого створив небезпеку для пішохода ОСОБА_14 , який за ходом руху автомобіля почав відступати назад, при цьому утримуючись за відчинені передні праві двері автомобіля, та після здійснення водієм ОСОБА_7 різкого маневру повороту праворуч пішохід ОСОБА_14 втратив рівновагу та впав, утримуючись рукою за передні пасажирські двері, а водій ОСОБА_7 , не упевнившись у безпечності свого руху виїхав на проїзну частину АДРЕСА_2 , де продовжив свій рух у напрямку автошляху «М-16», протягнувши пішохіда ОСОБА_14 близько 100 метрів, по проїзній частині та зник з місяця дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події. Таким чином водій ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. 10.9, 10.1, 2.3, 15.13 Правил дорожнього руху України.

Дії водія ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель осіб.

Відомості щодо вказаного кримінального правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2021 року за №0000401, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

15.03.2021, ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.п.13-17).

Не погоджуючись із посиланнями сторони захисту про необґрунтованість підозри, апеляційний суд наголошує на тому, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України підтверджується наданими апеляційному суду та долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження, зокрема: протоколом огляду місця події від 14.03.2021 року (а.п.5-7); протоколом затримання особи, підозрюваної у вчинені кримінального правопорушення від15.03.2021 року (а.п.9-12); протоколом допиту підозрюваного від 15.03.2021 року (а.п.18-21); протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.03.2021 року (а.п.22-28); протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 14.03.2021 року (а.п.29-32); протоколом допиту свідка ОСОБА_17 від 14.03.2021 року (а.п.33-35); диском з відеозаписом з місця події (а.п.69); лікарським свідоцтвом про смерть від 16.03.2021 року (а.п.71).

Апеляційний суд зауважує, що сторона захисту під час апеляційного розгляду визнала фактичні обставини щодо порушення правил дорожнього руху підозрюваним ОСОБА_7 , які спричинили смерть потерпілого, пояснюючи такі дії підозрюваного захистом свого та брата життя, а також захистом майна. Проте така версія сторони захисту спростовується наступним.
Згідно пояснень підозрюваного та оглянутим у судовому засіданні відео з місця подій, яке надано стороною захисту, вбачається, що у світлий час доби за наявності людей, потерпілий ОСОБА_14 відкрив двері автомобіля підозрюваного зі сторони переднього пасажирського сидіння, будь-якої зброї у нього не було, при цьому жодних агресивних дій, які б могли свідчити про наявність реальної небезпеки для пасажирів автомобіля апеляційним судом не було встановлено. Біля потерпілого стояв свідок, який мав фізичні вади (у нього відсутня одна нога), що також не може вказувати на небезпеку для підозрюваного та його брата. Незважаючи на це, підозрюваний ОСОБА_7 почав рух автомобіля заднім ходом із швидкістю, яка становила реальну небезпеку для потерпілого ОСОБА_14 , протягнувши потерпілого за автомобілем, внаслідок чого потерпілий помер.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги сторони захисту що ОСОБА_7 є потерпілим від дій нападника ОСОБА_14 .

Більш того, після так званого нападу, підозрюваний до правоохоронних органів не звернувся, а подав заяву про вчинення відносно нього злочину лише після його затримання, що апеляційний суд розцінює як спробу захисту для уникнення від відповідальності.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний пояснив, що він вчиняючи дії, що йому інкримінуються, хотів захистити своє життя, проте у заяві до правоохоронних органів він просив прийняти міри до осіб, які здійснили на нього напад з ціллю заволодіння майном.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про те, що долучені до клопотання слідчого докази є недопустимими та неналежними. Так, посилання захисника на відсутність постанови про призначення прокурора процесуальним керівником спростовується доданою прокурором копією відповідної постанови. Посилання захисника на незаконність затримання підозрюваного відхиляється апеляційним судом, оскільки згідно пояснень прокурора в судовому засіданні апеляційного суду, зазначене питання було вирішено слідчим суддею в порядку ст.206 КПК України, що не спростовувалось стороною захисту. Посилання захисника на недопустимість такого доказу як протокол огляду місця події з огляду на відсутність доказів наявності підстав для його проведення спростовується ухвалами слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.03.2021 року, яким надано дозвіл на проведення огляду автомобіля ОСОБА_7 та накладання арешту на автомобіль.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги захисника що до клопотання не долучено жодного документа, на підтвердження того, що пішохід ОСОБА_14 помер саме від отриманих пошкоджень, які настали внаслідок саме дій підозрюваного, оскільки, згідно наявного у матеріалах лікарського свідоцтва про смерть від 16.03.2021 року (а.п.71), причиною смерті ОСОБА_14 є травмування при зіткненні з легковим автомобілем. Згідно пояснень прокурора, на даний час проводяться необхідні слідчі дії та досудовим слідством призначена та здійснюється відповідна експертиза для встановлення причини смерті ОСОБА_14 .
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованиого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності, допустимості та їх достатності відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Крім того, вирішуючи питання про обґрунтованість підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.
На підставі зазначеного, апеляційний суд вважає, що надані прокурором докази, які долучені до клопотання, на даній стадії досудового розслідування повністю доводять обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Вирішуючи питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про які в своєму клопотанні зазначає сторона обвинувачення, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Апеляційний суд вважає, що сторона обвинувачення під час апеляційного розгляду довела, що на даному етапі досудового розслідування існують ризики передбачені пунктами 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду та незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні.
Так, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за вчинення якого, у разі доведеності вини підозрюваного, йому може загрожувати реальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 зник з місця ДТП. Таким чином, враховуючи вагомість наявних доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим, обставини кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає доведеним існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, у вигляді можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування чи суду.
Крім того, апеляційний суд вважає доведеним існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки згідно наданої в судовому засіданні представником потерпілого копії протоколу допиту потерпілої, у відношенні неї були погрози з боку сторони підозрюваного та потерпіла має намір звертатись з цього приводу з заявою щодо скоєння такого злочину щодо неї. Таким чином, враховуючи, що підозрюваному відомі особи потерпілих та свідків, на адресу потерпілої надходять погрози, апеляційний суд вважає, що існує ризик того, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, які на теперішній час допитаний на стадії досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, однак під впливом підозрюваного можуть змінити показання під час судового розгляду.
Разом з тим, апеляційний суд вважає недоведеним ризик у вигляді можливого вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відомостей про наявність підозри щодо можливого вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення у апеляційного суду немає, що свідчить про те, що такий ризик фактичними обставинами не підтверджується, що свідчить про необґрунтованість його наявності.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених слідчим ризиків є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами провадження та встановленими під час апеляційного розгляду обставинами.
Разом з тим, на переконання апеляційного суду, органом досудового розслідування не було доведено неможливості застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останнього впродовж досудового розслідування кримінального провадження, натомість, одна лише тяжкість кримінального правопорушення, у якому підозрюється особа, та тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого злочину, не можуть бути єдиною підставою для застосування відносно ОСОБА_7 виняткового та найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Апеляційний суд враховує особу підозрюваного, який раніше не судимий; має міцні соціальні зв`язки, оскільки одружений, має постійне місце проживання,позитивно характеризується.
Апеляційний суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Крім того апеляційний суд враховує те, що на даний час світ охопила пандемія коронавірусу COVID-19 та постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» запроваджено низку заходів щодо протидії поширенню зазначеної інфекційної хвороби.

Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню 20.03.2020 року було затверджено «Перелік принципів, що стосуються поводження з особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19)». Зокрема, у принципі 5 Переліку наголошується на тому, що всі органи влади, від яких це залежить, повинні здійснювати узгоджені заходи, що є альтернативними позбавленню свободи. Такі заходи є нагально необхідними передусім у ситуаціях перенаселеності установ. Крім того, органи влади повинні частіше використовувати альтернативи взяттю особи під варту в очікуванні суду, а також вдаватися до скорочення строків позбавлення волі, до умовно дострокового звільнення та пробації, до повторної оцінки потреби у продовженні недобровільної госпіталізації психіатричних пацієнтів, до виписки або надання комунальної медико-соціальної допомоги особам, які перебувають в установах соціального захисту, а також до утримання максимально можливою мірою від затримання мігрантів.

Отже, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту, оскільки під час розгляду клопотання, прокурор не довів наявність обставин, які б свідчили про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд, за результатами розгляду клопотання слідчого, вважає за необхідне у задоволені клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Частина 4 ст. 194 КПК України встановлює, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Постановляючи нову ухвалу, апеляційний суд враховує те, що на даному етапі досудового розслідування підозра ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України є обґрунтованою, підтверджується зібраними матеріалами кримінального провадження, однак доводи прокурора про наявність підстав для застосування до підозрюваного виняткового та найсуворішого запобіжного заходу (тримання під вартою) не ґрунтуються на беззаперечних доказах, апеляційний суд дійшов до висновку, що обрання до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не буде відповідати меті застосування запобіжного заходу, передбаченої ст.177 КПК України, тому застосуванню підлягає більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, у вигляді цілодобового домашнього арешту, який відповідно до ст.184 КПК України полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово, з покладанням на підозрюваного обов`язків передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 8 ч.5 ст.194 КПК України. Апеляційний суд вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків, дозволить контролювати його місце перебування під час досудового розслідування, а також зможе запобігти вищезазначеним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційні скарги прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_18 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у кримінальному провадженні №0000401 від 14.03.2021 року, скасувати та постановити нову.

Клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , погодженого прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000401 від 14.03.2021 року відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_3 цілодобово.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.п.1, 2, 3, 8 ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

-прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

-не відлучатися із населеного пункту, у якому він повинен відбувати домашній арешт без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в України.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що в разі невиконання, покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Виконання ухвали Одеського апеляційного суду про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_7 , у вигляді цілодобового домашнього арешту та контроль за його поведінкою покласти на співробітників ГКНП у місті Київ.

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального керівника у даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали становить до 13.05.2021 року в межах строку досудового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4