КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали з кримінального провадження №0001888 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 15 серпня 2021 року включно.

Таке рішення суд, взявши до уваги тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , обставини його вчинення, а також особу обвинуваченого, його репутацію, відсутність міцних соціальних зв`язків, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на учасників процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення, так як після вчинення злочину певний час перебував в іншій області та переховувався, а також усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, та враховуючи те, що докази винуватості у судовому засіданні не перевірені у повному обсязі, визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який запобіжний захід, не забезпечить запобігання вказаним ризикам.
______________________________________________________________
Справа №11-кп/824/3284/2021 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам ст.ст. 370, 372 КПК України, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким обрати ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю за місцем проживання: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувальний акт щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, не містить відомостей щодо встановлення прокурором обставин, які вказують на наявність умислу та мотиву у ОСОБА_7 на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, наявність попередньої змови з обвинуваченим ОСОБА_10 щодо вбивства потерпілого, а отже, формулювання обвинувачення не містить сформульованих прокурором ознак складу злочину в діях ОСОБА_7 , який йому інкриміновано, а тому, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 2 КК України, відсутні підстави притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Також захистом до суду подавались докази обставин, що мають значення для обрання більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_7 , а саме: обвинувачений позитивно характеризується та має добру репутацію, мав роботу, має тісні соціальні зв`язки, родину, постійне місце проживання, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, під час перебування під вартою захворів на епісендром та цефалгічний синдром, добровільно з`явився до відділу поліції із зізнанням у скоєному злочині, передбаченому ст. 396 КК України, за який його було затримано, та за чотири з половиною роки перебування під вартою ОСОБА_7 характеризується позитивно, за час тримання під вартою стягнень немає, однак, не дивлячись на надані докази в обґрунтування клопотання про застосування більш м`якого запобіжного заходу, а саме у вигляді домашнього арешту з застосуванням засобу електронного контролю, суд першої інстанції з формальних підстав, продовжив раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Разом з тим, ухвала суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу не містить мотивів щодо неможливості застосувати до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з застосуванням засобу електронного контролю, не містить посилання на докази, якими прокурор обґрунтував наявність обставин, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на інших учасників процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення, як і не містить мотивів з огляду на які колегія суддів не врахувала докази, на які посилався захист, які містяться в матеріалах справи та прийняті судом.
Водночас зазначені прокурором обставини щодо можливості ОСОБА_7 переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення необґрунтовано та не підтверджено доказами, являються виключно припущеннями прокурора, оскільки з березня 2017 року, тобто за 4 роки 4 місяці, обвинувачений жодного разу не намагався, якимось чином самостійно, або через третіх осіб, зв`язатися, впливати на свідків чи потерпілу, жодної заяви з цього приводу прокурору чи до правоохоронних органів не подано, і потерпіла ОСОБА_11 в суді не заявляла, що на неї обвинуваченим ОСОБА_7 здійснюється тиск.
Поряд з цим факт добровільного з`явлення ОСОБА_7 до поліції вказує на те, що він не мав і не має наміру переховуватись від правосуддя, а навпаки, прагне його здійснення. А, що стосується обставини, що обвинувачений зник з місця події, то вона не вказує на його намір переховуватись, а може бути лише реакцією психіки на подію у вигляді страху та не усвідомлення подальших дій, пов`язаних з побаченим та пережитим, особливо беручи до уваги вік обвинуваченого, якому на момент події кримінального правопорушення виповнилося лише 19 років.
Крім того, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_7 було попередньо ув`язнено до 20.06.2017 року, до нього застосовуються вимоги ч. 5 ст. 72 КК України у редакції ЗУ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, і тому на даний час, обвинувачений ОСОБА_7 , у випадку призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, вже відбув 8 років 8 місяців такого покарання, а переховування від правосуддя втрачає сенс.
Посилання суду першої інстанції в ухвалі на тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 та застосування суворої міри покарання, без наявності достатніх доказів ризиків перешкоджання здійсненню правосуддя, не являється підставою відмови суду від розгляду можливості застосування альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, до того ж ЄСПЛ неодноразово зазначав що, міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не може бути виправдана очікуваним покаранням у вигляді позбавлення волі.
В той же час, перебування під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронного засобу контролю фіксує місце перебування обвинуваченого та любі його спроби виходу за визначену прокурором територію арешту, а отже, повністю запобігає вищевказаним ризикам.
А тому, обраний найсуворіший вид запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою не відповідає меті його застосування, є безпідставним, у зв`язку з чим продовження його застосування є невиправданим та недоцільним.

Також захисник ОСОБА_6 просить продовжити їй строк на оскарження ухвали суду першої інстанції, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваної ухвали нею було проголошено 22.06.2021 року, а отримано нею лише 24.06.2021 року, але до його одержання підготовка та подача апеляційної скарги була неможливою, оскільки не було відомо мотиви суду при прийнятті оскаржуваного рішення для підготовки обґрунтованої апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції захисником ОСОБА_6 пропущений з поважних причин, оскільки, як слідує з наявної у матеріалах провадження вступної та резолютивної частини ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року, в цей день було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, а повний текст ухвали було проголошено 22.06.2021 року, що позбавляло сторону захисту можливості в установлений для апеляційного оскарження 5-денний строк своєчасно ознайомитися з мотивами прийнятого судом рішення та навести свої заперечення щодо них в апеляційній скарзі, а тому підлягає поновленню.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001888 по обвинуваченню ОСОБА_12 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого ОСОБА_7 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 17 червня 2021 року постановив ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 серпня 2021 року включно.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненніособою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують, і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , обставини його вчинення, а також особу обвинуваченого, його репутацію, відсутність міцних соціальних зв`язків, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на учасників процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення, так як після вчинення злочину певний час перебував в іншій області та переховувався, а також усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, та враховуючи те, що докази винуватості у судовому засіданні не перевірені у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_7 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, на час винесення оскаржуваної ухвали, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважував вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Наведені в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш м'якого запобіжного заходу.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду в частині необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Щодо посилань захисника ОСОБА_6 на те, що не існує будь-якого ризику втечі ОСОБА_7 , оскільки зникнення його з місця події не вказує на його намір переховуватись, а може бути лише реакцією психіки на подію у вигляді страху та не усвідомлення подальших дій пов`язаних з побаченим та пережитим, особливо беручи до уваги вік обвинуваченого, якому на момент події кримінального правопорушення виповнилося лише 19 років, та те, що до ОСОБА_7 застосовуються вимоги ч. 5 ст. 72 КК України у редакції ЗУ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, який на даний час, у випадку призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, вже відбув 8 років 8 місяців такого покарання, а переховування від правосуддя втрачає сенс, то вони є безпідставними, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, які переконливо доводять існування ризику втечі, тому, на думку колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.
Також, з огляду на те, що судовий розгляд у зв`язку із зміною складу суду має розпочатись зі стадії дослідження доказів, відповідно до висловленої в судовому засіданні позиції сторони захисту ОСОБА_7 та ухваленого судом рішення, а отже, потерпіла та свідки у кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися, а допит обвинувачених має бути проведений після дослідження всіх доказів у провадженні, то продовжує існувати ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків, що в свою чергу доводить обґрунтованість висновку суду про те, що ймовірність реалізації цього ризику, а також ризику втечі, не зменшилася на даний час.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії, отже твердження захисника ОСОБА_6 про протилежне є безпідставним.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, а саме домашнього арешту, що є змістом апеляційної вимоги, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, якою, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 15 серпня 2021 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3