Справа № 587/1496/21
УХВАЛА
11 серпня 2021 року Сумський районний суд Сумської області в складі :
Головуючого судді ОСОБА_1
З участю секретаря судового засідання ОСОБА_3
В присутності потерпілої ОСОБА_4
Обвинуваченого ОСОБА_5 .
В провадженні Сумського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_5 у тому, що він за обставин, які детально наведені в обвинувальному акті, 15 червня 2021 року приблизно о 20 годині , перебуваючи за місцем свого проживання АДРЕСА_1 на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_4 , спричинив останній середньої тяжкості тілесні ушкодження
Вказані дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК, як умисне спричинення середньої тяжкості тілесні ушкодження.
В підготовчому судвому засіданні потерпіла звернулась з заявою про закриття кримінального провадження, оскільки вона відмовляється від обвинувачення.
Прокурор заперечувала проти задоволення даного клопотання.
Обвинувачений підтримав потерпілу, просив кримінальне провадження закрити.
Суд вислухавши учасників процесу, вивчивши обвинувальний акт приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.
За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Законом № 2227-VIII, який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів.
Зокрема, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, яким передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, було доповнено словами: «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».
Кримінальний кодекс також було доповнено ст. 126-1, якою передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
Крім того, було внесено зміни й до ч. 1 ст. 67 КК, яку доповнено п. 61 і визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, а в деяких складах злочинів таку обставину передбачено як кваліфікуючу ознаку.
В своїй постанові (справа № 531/270/19 провадження № 51-5338км19) Верховний Суд висловив свою позицію , що поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», яке вживається в п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, охоплює не лише склад злочину, передбачений ст. 126-1 КК, але й в інші суспільно небезпечні діяння, які мають ознаки домашнього насильства.
Про це, зокрема, свідчать щонайменше наступні два аргументи.
По-перше, якщо б законодавець вважав за необхідне обмежити дію заборони щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК виключно справами за ст. 126-1 КК, то очевидно за правилами законодавчої техніки в цілях правової визначеності він би використав у цій нормі формулювання «крім… злочину, передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу України» (зокрема, в ситуаціях, коли законодавець вважає за необхідне визначити вичерпний перелік злочинів, щодо яких застосовуються ті чи інші процесуальні правила, він прямо вказує на конкретні розділи, статті та частини статей Особливої частини КК, навіть, якщо такий перелік є досить довгим - див., наприклад, ч. 8 ст. 214, ч. 1 ст. 250, п. 9 ч. 1 ст. 284, ч. 2 ст. 297-1, ст. 477 КПК тощо). Натомість більш широке формулювання «крім… злочину, пов`язаного з домашнім насильством» очевидно має на меті поширити дію цієї заборони на невичерпний перелік злочинів, які за тих чи інших умов підпадають під ознаки домашнього насильства, визначення якого слід міститься в профільному законодавчому акті - Законі № 2229-VIII («Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
По-друге, ст. 126-1 КК хоча і має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону № 2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично.
Натомість ст. 1 Закону № 2229-VIII містить більш широке визначення поняття «домашнього насильства», під яким розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
Такий чином, під ознаки домашнього насильства можуть підпадати різні склади злочинів за умови, що відповідний злочин вчиняється в сім`ї чи в межах місця проживання або щодо родичів, або щодо колишнього чи теперішнього подружжя, або щодо іншої особи, яка спільно проживає (проживала) з кривдником однією сім`єю, але не перебуває (не перебувала) у родинних відносинах чи у шлюбі з ним.
Оскільки із самої назви Закону України № 2227-VIII від 6 грудня 2017 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК був доповнений словами «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством», слідує, що він має на меті реалізацію положень Стамбульської конвенції, то саме таке широке тлумачення слів «злочину, пов`язаного з домашнім насильством» найбільше відповідає цілям прийняття названого Закону.
Саме такий підхід узгоджується із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19, згідно з яким злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК обвинувальний акт має містити зокрема, такі відомості, анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
З обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні видно, що обвинувачений ОСОБА_5 і потерпіла ОСОБА_4 мають одне прізвище, проживають за однією адресою, за якою ОСОБА_5 і вчинив інкримінований йому злочин.
Отже, з викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, які суд вважає встановленими чітко видно, що ОСОБА_4 вчинив злочин щодо ОСОБА_4 в межах місця їх спільного проживання, а тому суд вважає, що з огляду на викладене у ст. 1 Закону № 2229-VIII поняття «домашнє насильство» в обвинувальному акті були зазначені всі необхідні відомості для встановлення судом факту вчинення ОСОБА_5 злочину пов`язаного з домашнім насильством, без виходу за межі висунутого обвинувачення.
Враховуючи наведене, суд вважає, що клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення суперечить змісту вказаної норми КПК, а тому задоволенню не підлягає
Керуючись ст.. 314, 284, КПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити в задоволенні клопотання потерпілій про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1