Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0003435 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Львова, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва

від 14.07.2020 за ч.1 ст.186 КК України на 6 місяців арешту,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Деснянським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0003435 щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, 3 червня 2020 року близько 00:30 години ОСОБА_7 , знаходячись біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних стосунків, які виникли раніше, після словесного конфлікту, що переріс у бійку з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з метою вбивства цих двох осіб, діючи з прямим умислом, предметом, якому притаманні колюче ріжучі властивості, по типу ножа завдав ОСОБА_8 один у дар в область живота, спричинивши колото-різане проникаюче поранення живота, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя і в своєму клінічному перебігу без надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги призводить до летального наслідку. Отже, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 було вчасно надано медичну допомогу.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, цим же предметом завдав ОСОБА_9 близько 4 ударів, спричинивши 2 проникаючих колото-різаних поранення лівої переднє-бічної поверхні грудної клітки та задньої поверхні грудної клітки справа, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, а також 2 непроникаючих колото-різаних поранення задньої поверхні грудної клітки справа та голови у привушній ділянці зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 25.06.2021.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність ухвали вимогам ст.370 КПК України, оскільки вона невмотивована, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону при неповному з`ясуванні обставин справи. Як стверджує захисник, ризики зменшилися і перестали бути підставою для позбавлення волі, оскільки ОСОБА_7 вже рік тримається під вартою. А тому суд, продовжуючи строк тримання під вартою, повинен був навести інші аргументи, на чому наголошує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішеннях Єлоєв проти України, Белевітський проти Росії. В судовому засіданні були допитані потерпілий ОСОБА_8 і свідок обвинувачення ОСОБА_10 , які показали, що не бачили, що саме ОСОБА_7 наносив ножові поранення, і не бачили у нього ножа. Враховуючи викладене, вважає, що ці показання не доводять винуватість його підзахисного, у зв`язку з чим істотно зменшилася обґрунтованість підозри, а ризик впливу на потерпілого та свідка перестав існувати. Стосовно ризику перешкоджання кримінальному провадженню суд, взагалі, не вказав, у чому він проявляється.

Безпідставними, на думку захисника, є і висновки суду про наявність ризику ухилитися від суду, враховуючи показання вказаних раніше осіб. Цей ризик не може бути пов`язаний лише з тяжкістю кримінального правопорушення і оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі Панченко проти Росії). Так, ОСОБА_7 має постійне місце проживання, проживає з цивільною дружиною та її дітьми, тобто має міцні соціальні зв`язки і ніколи відносно них не чинив насильства. Обвинувачений неофіційно працює, має періодичні заробітки, у нього відсутній закордонний паспорт та фінансові можливості, щоб ухилитися від суду. В рішенні у справі Макаренко проти України, в якій ЄСПЛ констатував порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказано, що незалежно від тривалості періоду тримання під вартою застосування цього заходу має бути ретельно обґрунтованим, а під час вирішення питання про продовження застосування такого заходу суди повинні розглядати альтернативні міри забезпечення явки особи до суду. Існує презумпція на користь звільнення особи, а презумпція невинуватості є також застосовною у вирішенні питання про звільнення особи з-під варти.

З огляду на те, що тримання під вартою є найсуворішим і винятковим запобіжним заходом, то цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, який за практикою ЄСПЛ також прирівнюється до тримання під вартою, здатний забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 і нівелює ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з його доводами про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КК України, переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні та іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність доказів причетності його підзахисного до вчинення кримінальних правопорушень. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, інформація в обвинувальному акті, а саме, обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України є обґрунтованою підозрою.

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував характер і тяжкість діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, а також довічного позбавлення волі, особу обвинуваченого, який є судимим, не має стабільного джерела доходів.

При цьому колегія суддів зауважує, що 07.02.2020 ОСОБА_7 вчинив грабіж, за що засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2020, знову обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень через 4 місяці після вчинення попереднього, а раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення крадіжок, хоча судимості за ці кримінальні правопорушення погашені.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що на момент прийняття судом першої інстанції оскарженої ухвали існували підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків, які проживають з ним в одному будинку та в одній квартирі, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

До того ж, намагаючись довести доцільність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, захисник використовує не юридичну термінологію, як то цивільна дружина та неофіційно працює, що, навпаки, не дає підстав для висновку про наявність у нього міцних соціальних зв`язків та стабільного джерела доходу.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3