УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/250/21

Провадження № 1-кп/568/48/21

23 червня 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області
в складі головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Радивилів клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000003 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Радивилів Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічногю освітою, одруженого, на утриманні неповнолітніх осіб та осіб непрацездатного віку немає, не працюючий, не судимий, за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.122 КК України
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
особи, стосовно якої розглядається клопотання ОСОБА_3
законного представника ОСОБА_5
захисника адвоката ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:
03 січня 2021 року близько 18 години до житлового господарства ОСОБА_3 , що в АДРЕСА_1 , прийшов його сусід ОСОБА_7 . Між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на грунті довготривалих неприязних відносин, виник словесний конфлікт, під час якого в ОСОБА_3 виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень. Реалізовуючи свій намір, ОСОБА_3 , спрямований на спрчинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_3 умисно наніс один удар деревяним поліном, яке тримав в руці, в область надбрівної ділянки, спричинивши перелом передньої стінки лобної пазухи зліва. Відповідно до висновку експерта (судово-медична експертиза) №11 від 26.01.2021 року ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому передньої стінки лобної пазухи зліва. Вказані тілесні ушкодження виникли від однієї дії тупого(их) предмету(ів), розглядаються в єдиному мехінізмі (зважаючи на локальне розташування ушкоджень), могли утворитись в термін та за вказаних обставин, та відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію доготривалого розладу здоровя.
Своїми діями ОСОБА_3 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.122 КК України, а саме тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Прокурор вважає за можливе задовольнити клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , оскільки за висновком проведеної судово-психіатричної експертизи він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Допитаний судом потерпілий ОСОБА_7 показав, що проживає по сусідству з ОСОБА_3 . Ввечері 03 січня 2021 року, перебуваючи на своїй присадибній ділянці, побачив як до нього забігли дві собаки ОСОБА_3 та зчепились з його собакою, що перебувала поряд. Потім всі три собаки десь побігли на дорогу. Він вирішив знайти свого пса та пішов на гавкіт. Він побачив всіх трьох собак на подвір`ї ОСОБА_3 . Зайшовши на подвір`я ОСОБА_3 , схопив рейку та вдарив по рамі, щоб розборонити собак. Однак вони на нього не реагували, тому він вирішив покликати ОСОБА_3 , щоб допоміг йому. ОСОБА_3 , вийшовши на поріг будинку, відразу запитав чому він зайшов до нього у двір. На його прохання забрати собак, ОСОБА_3 не відреагував, та взявши зі стосу дров дерев`яне поліно, вдарив по голові, а саме в лобну кістку. Після цього він викликав поліцію. Потерпілий ОСОБА_7 пред`явив до ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_5 цивільний позов, згідно якого просить стягнути на його користь 41889,80 гривень матеріальних збитків, що складається з витрат на лікування в розмірі 5151,30 гривень, витрат, які планує понести в зв`язку з рекомендованим санаторно-курортним лікуванням в розмірі 17304,00 гривень та суми не отриманого доходу, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в розмірі 19444,50 гривень. Також просить стягнути на його користь 70000 гривень моральної шкоди.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 вину у вчиненні діяннях, що йому інкриміновано, визнав, по суті пояснив, що 03.01.2021 року перебував в себе в будинку. Вирішив набрати дрова, щоб натопити в будинку, та почув, що хтось стукає в двері. Виглянувши на двір, побачив, що хтось стоїть біля хвіртки. Він впізнав ОСОБА_7 , який сказав, що його собаки покусали іншу собаку. Він побачив, що в руках ОСОБА_7 був якийсь дручок, тому він взяв в руки дерев`яне поліно. Битись він не хотів, але ОСОБА_7 декілька разів замахнувся тим дручком та вдарив ним об землю. Вважаючи, що від ОСОБА_7 йде загроза, один раз вдарив поліном йому по голові.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_5 , законний представник ОСОБА_3 , пояснила, що вона не була присутня під час конфлікту її чоловіка з ОСОБА_7 . Чоловік прибіг переляканий, сказав, що на нього напав ОСОБА_7 та потрібно їхати в поліцію. Цивільний позов визнає частково, лише в розмірі 5151,30 гривень понесених витрат на лікування.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав показання, що проживає поруч з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . ОСОБА_3 сусіди неодноразово робили зауваження, що не випускав своїх собак, а тримав їх у дворі. Від сусідів дізнався, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 виникла сварка, під час якої ОСОБА_3 вдарив ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дав показання, що проживає по сусідству з ОСОБА_3 . Ввечері, точної дати не пам`ятає, він почув що хтось біжить до його будинку. Вийшовши на двір, побачив, що брама відкрита, а ОСОБА_3 стоїть на порозі. Він був дуже наляканий, щось швидко говорив. Попросив його викликати поліцію, бо на нього напав сусід та ще щось про собаку. Він зателефонував до поліції.
Суд, заслухавши учасників судового провадження та вирішуючи питання за клопотанням про застосування до ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру, виходить з того, що вчинення останнім суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, окрім показів потерпілого, свідків, доведена дослідженими у судовому засіданні доказами в обсязі, визначеному з урахуванням позицій і клопотань учасників судового провадження, а саме:
- висновком експерта №11 від 26.01.2021 року, згідно якого відповідно до записів медичної карти у ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження: ЗЧМТ, струс головного мозку, перелом передньої стінки лобної пазухи зліва, гемосинус, забійна рана лівої надбрівної ділянки, підшкірна гематома лобно-орбітальної ділянки зліва, що виникли внаслідок дії тупого(их) предмету(ів) та могли утворитись від ударів руками та /або ногами (загалом не характерні для падіння) та які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалого розладу здоров`я. (а.с.19-20);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 22.01.2021 року та фототаблицею до нього, згідного якого ОСОБА_7 показав на статисту куди та яким чином йому було спричинено тілесні ушкодження в лобній ділянці (а.с. 21-25)
- висновком експерта №28/11 від 28.01.2021 року, згідно якого у ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження: ЗЧМТ, струс головного мозку, перелом передньої стінки лобної пазухи зліва, гемосинус, забійна рана лівої надбрівної ділянки, підшкірна гематома лобно-орбітальної ділянки зліва, що виникли внаслідок дії тупого(их) предмету(ів) та могли утворитись від ударів руками та /або ногами (загалом не характерні для падіння) та які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалого розладу здоров`я (а.с.27-28)
- довідкою КНП «Радивилівська центральна міська лікарня» про те, що ОСОБА_7 в період з 03.01.2021 року по 12.01.2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні (неврологічне ліжко) з діагнозом ЗЧМТ, струс ГМ (а.с.29);
Враховуючи сукупність наведених обставин даного кримінального провадження, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає доведеною винність ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого діяння за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Однак, відповідно до ст.93 КК України до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання, судом можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Частиною 2 статті 19 КК України визначено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Із наданого суду стороною обвинувачення висновку судово-психіатричного експерта №54 від 17.02.2021 року, встановлено, що ОСОБА_3 страждав та страждає на період часу, що відноситься до інкримінованих щодо нього протиправного діяння хронічним психічним захворюванням у формі органічного розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з вираженим психоорганічним синдромом та не може усвідомлювати своїх дій. На період часу, що відноситься до інкримінованих правопорушень не може усвідомлювати своїх дій та керувати ними. За станом психічного здоров`я ОСОБА_3 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.с.57-58).
Таким чином, зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про визнання доведеним вчинення ОСОБА_3 , суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, у стані неосудності.
Відповідно до ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Правова позиція Європейського суду з прав людини у справах "G. v. France" (п.39), "Halilovic v. Bosnia and Herzegovina" (п.18) визначає, що почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.
Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування" примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має іншій психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.
Відповідно до приписів частини першої статті 18, частин першої, другої статті 19 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа. Осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК України, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки; до такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
За визначенням статті 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема, до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння (пункт 1 частини першої статті 93 КК України). Залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд, зокрема, може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (пункт 1 частини першої статті 94 КК України).
Враховуючи усе викладене та ступінь тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, обставини цього суспільно небезпечного діяння, беручи до уваги особу ОСОБА_3 у тому числі з урахуванням досліджених судом і наведених вище характеризуючих його відомостей, тому суд дійшов до висновку, що відносно нього має бути застосований примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Речові докази в кримінальногому провадженні відсутні.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_5 суд приходить до наступного.
Згідно ч. 1 ст.129 КПК України ухвалюючи вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, несе інша фізична або юридична особа, визначена законом.
Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у звязку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При цьому, ч. 1 ст.1186 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.
В ч. 2 ст. 1186 ЦК України визначено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.
Як вбачається з матеріалів провадження, цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим ОСОБА_7 заявлено до ОСОБА_3 та його законого представника (дружини) ОСОБА_5 .
При цьому, як встановлено судом, ОСОБА_3 , під час вчинення суспільно-небезпечного діяння перебував в стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а відтак не несе відповідальності за спричинену шкоду. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, то в частині позовних вимог до ОСОБА_3 необхідно відмовити.
Зі змісту частини першої статті 62 КПК випливає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, цивільну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок вчинення ОСОБА_3 суспільно небезпечного діяння несе його законний представник ОСОБА_5 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог потерпілим зазначено, що у зв`язку нанесенням йому тілесних ушокджень та з приовду цього лікуванням, він поніс витрати в розмірі 5151,30 грвиень.
Потерпілим на виконання приписів частини першої статті 81 ЦПК надано суду відповідні документальні підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити.
Щодо позовних вимог про стягнення коштів на рекомендоване санаторно-курортного лікування, то суд приходить до наступного.
Потерпілим не надано належних доказів щодо проходження такого виду лікування та понесених витрат, до позовної заяви долучено лише копію з медичної картки ОСОБА_7 , яка містить рекомендацію вжиття заходів реабілітації санаторно-курортне лікування на курортах Червона калина, Трукскавеця та Закарпаття. На підтвердження прогнозованих витрат ОСОБА_7 долучено прайс-лист санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Однак вказаний доказ не може бути належним доказом вартості лікування, а тому суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову в цій частині.
Щодо позовної вимоги про стягнення неотриманого доходу за два місяці (січень-лютий 2021 року), то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки як встановлено в судовому засіданні та підтверджено довідкою КНП «Радивилівська центральна міська лікарня» ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 03.01.2021 року по 12.01.2021 року. Інших документів, які б підтверджували факт непрацездатності ОСОБА_7 протягом двох місяців суду не надано, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Що стосується моральної шкоди, то слід зазначити наступне.
Так, згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Положення ч.1 ст. 1168 ЦК України свідчать про те, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з ч.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», доведенню підлягають: 1) наявність моральної шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналізуючи наведені норми права та враховуючи обставини справи, суд вважає, що цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, оскільки потерпілий ОСОБА_7 саме у зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_3 переніс фізичних біль та душевні страждання, пов`язанні з отриманням тілесного ушкодження. Суд вважає, що факт душевного болю є беззаперечним і вказані обстави дійсно призвели до погіршення емоціонального стану, морального здоров`я потерпілого. На думку суду, справедливим слід визначити розмір моральної шкоди, виходячи з того, що цінність здоров`я та життя людини не можна визначити в грошах, тому будь-яка сума на відшкодування моральної шкоди реально не компенсує моральні страждання.
Суд бере до уваги характер та тяжкість скоєного правопорушення, глибину моральних страждань потерпілого, вимоги розумності та справедливості, матеріальне становище сторін, і вважає за необхідне стягнути на користь потерпілого на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.
Процесуальні витрати відсутні.
Запобіжні заходи до ОСОБА_3 не застосовувалися, прокурором у суді зазначено про відсутність підстав для їх застосування.
Керуючись ст.ст.512, 513 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000003 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволити.
Застосувати до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Радивилів Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , законного представника ОСОБА_3 , задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5151 (п`ять тисяч сто п`ятдесят одну) гривню 30 копійок та в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_3 відмовити.
Копію цієї ухвали суду негайно після проголошення вручити учасникам судового провадження.
Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1