справа № 462/1520/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000113 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ріпнів Буського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого медбратом у Львівській обласній інфекційній клінічній лікарні, зареєстрованого на АДРЕСА_1 та фантично проживаючого на АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 26.02.2021 року близько 18.20 год., перебуваючи неподалік будинку № 3А на вул.Виговського у м.Львові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_4 умисно наніс тому один удар кулаком правої руки в область підборіддя зліва, внаслідок чого заподіяв потерпілому згідно висновку судово-медичного експерта № 236 від 01.03.2021 року синець на шкірі нижньої губи, садно на червоній каймі нижньої губи, крововилив на слизовій оболонці ясен в проекції 1-3 зубів на верхній щелепі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, визнав повністю, підтвердив, що не оспорює фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому, від давання показань відмовився.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у заподіянні легкого тілесного ушкодження доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений кримінальний проступок та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення та обставин його вчинення.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Суд не вбачає в діях обвинуваченого такої обставини, яка пом`якшує покарання, що вказана в обвинувальному акті, як щире каяття, виходячи з наступного.
Кримінальний закон, а саме положення статті 66 КК України як одну з обставин, що пом`якшує покарання, визначає щире каяття.
Однак, Кримінальний кодекс України чітко не визначає у чому ж саме полягає таке каяття та яким чином воно має бути висловлено обвинуваченим або які дії останньому слід вчинити для застосування до нього такої пом`якшуючої обставини.
Разом з тим, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, виявленні жалю з приводу вчиненого, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 10.02.2020 року у справі № 643/13256/17.
Водночас суд не може формально відноситись до визначення щирості каяття, фактично ототожнювати його з визнанням вини, на чому наголошує Верховний Суд у постанові від 18.09.2019 року в справі № 166/1065/18.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненні певного кримінального правопорушення, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Однак, у матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від наслідків скоєного кримінального проступку, компенсувати фізичний біль від ушкоджень і перенесені незручності.
Крім цього, попри визнання вини у інкримінованому кримінальному проступку, обвинувачений ні під час досудового розслідування, ні під час судового провадження жодним чином не висловив жалю з приводу вчиненого, осуду своєї поведінки, не вибачився перед потерпілим, який був присутній в судовому засіданні і брав участь у судовому розгляді.
За таких обставин суд не вбачає в діях ОСОБА_5 щирого каяття, яке б поєднувало в собі співчуття або жаль з приводу вчинення кримінального проступку і почуття провини за його наслідки.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.
Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, вчиненим умисно; особу винного, який не судимий (матеріали кримінального провадження, арк.22), не одружений, утриманців не має, працює, на обліку в лікаря психіатра і нарколога не перебуває (матеріали кримінального провадження, арк. 25-28), згідно наданої характеристики за місцем реєстрації характеризується позитивно (матеріали кримінального провадження, арк.32).
Виходячи з наведеного, враховуючи конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, думку потерпілого щодо виду покарання, зокрема, щодо недоцільності та невиправданості застосування до обвинуваченого запропонованого прокурором покарання у виді штрафу, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, у виді громадських робіт в мінімальних межах санкціїч.1 ст.125 КК України.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Підстав, передбачених ст.ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк шістдесят годин.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1