Номер провадження: 11-сс/813/353/21
Номер справи місцевого суду: 491/1077/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу директора ДП «Ананьївське лісове господарство» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ананьївського районного суду Одеської області від 11.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене із прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000021 від 08.12.2020 року,за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.191 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Ананьївського районного суду Одеської області від 11.12.2020 року було частково задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000021 від 08.12.2020 року, та накладений арешт на спиляну деревину дуба, різного діаметру та довжини, об`ємом близько 3-х складометрів, вилучену 08.12.2020 року в ході проведення огляду місця події.
В іншій частині в задоволенні клопотання про арешт майна було відмовлено.
В обґрунтування накладення арешту на спиляну деревину дубаслідчий суддя зазначив правову підставу, передбачену п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме, що майно відповідає критеріям речових доказів та може бути використане, як доказ у кримінальному провадженні, а також, що арешт необхідний з метою запобігання ризикам його знищення, переховування або пошкодження.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі директор ДП «Ананьївське лісове господарство» ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді винесена з порушенням норм процесуального права та висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, обшук транспортного засобу, на якому перевозилась деревина дубу,був проведений без ухвали слідчого судді та оформлений, як протокол огляду місця події, хоча ніякої події з вирубки та завантаження дров з деревини дубу до автомобіля у дворі Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області не відбувалося.
Стороні обвинувачення надавалися копії документів, які підтверджують законність діяльностіДП «Ананьївське лісове господарство» щодо рубки зазначеної у клопотанні деревини.
Клопотання слідчого не містить відомостей про власника вилученої спиляної деревини.
ДП "Ананьївське лісове господарство" на замовлення мешканців району здійснює вирубку та продаж деревини різних порід. Вилучені дрова були заготовлені згідно із графіком, та були продані мешканцю м.Ананьїв ОСОБА_10 , оплачені ним у встановленому законом порядку у касу ДП «Ананьївське лісове господарство», що підтверджується товарно-транспортною накладною серії ОДА №163997 від 08.12.2020 року.
Майно, яке належить ДП "Ананьївське лісове господарство", яке було виявлене та вилучене, не підпадає під критерії, зазначені у ч.2 ст.167 КПК України, так як деревина дубу була предметом цивільно-правової угоди між власником та покупцем.
Посадові особи ДП "Ананьївське лісове господарство" не є підозрюваними або обвинуваченими у кримінальному провадженні, тобто не відносяться до кола осіб, які несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого якого не встановлено.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, надані до клопотання слідчого, та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, що слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке відповідає вимогам кримінального процесуального закону, з огляду на наступне.

Так, в клопотанні слідчого, в обґрунтування вимог щодо арешту майна, зазначено, що 08 грудня 2020 року до чергової частини Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області надійшов рапорт від інспектора СРПП №2 Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_11 про те, що ним під час патрулювання в урочищі «Володимирівка» в м.Ананьїв Одеської області, що перебуває на балансі ДП «Ананьївське лісове господарство» Ананьївського лісництва, виявлено автомобіль марки «ЗИЛ-ММЗ 4505», р/н « НОМЕР_1 », який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Котовським МРЕВ Одеської області, належить ОСОБА_12 , з вантажем деревини дубу, різного діаметру та довжини, об`ємом близько 3-х складометрів, а також ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які здійснювали порубку деревини дубу за дозволом лісничого ДП «Ананьївське лісове господарство» ОСОБА_15 , який виписав завідомо неправдиву товарно-транспортну накладну на перевезення деревини, та, будучи службовою особою ДП «Ананьївське лісове господарство», розтрачає державне майно, що перебуває у його віданні (ЄО №3378 від 8 грудня 2020 року).

В подальшому ОСОБА_13 було запропоновано проїхати на автомобілі марки «ЗИЛ-ММЗ 4505», р/н « НОМЕР_1 », що фактично перебуває в його користуванні, до Ананьївського ВП для з`ясування обставин, в присутності понятих автомобіль був оглянутий, в ньому знаходився вантаж деревини дуба, різного діаметру та довжини, об`ємом близько 3-х складометрів. При огляді вантажу деревини бирка відсутня, в товарно-транспортній накладній ОДА №163997 від 8 грудня 2020 року, яку надав ОСОБА_13 , була зазначена деревина ясена в кількості 4,9 м3, після чого транспортний засіб звантажем деревини дуба був вилучений та поміщений на спеціалізований майданчик тимчасового утримання транспортних засобів, який розташований за адресою: Одеська обл., смт.Любашівка, пров.Заводський, 2-А, у зв`язку з відсутністю в Ананьївському ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області умов для зберігання транспортних засобів.

08 грудня 2020 року відомості за вказаним фактом, у відповідності до положень ст.214 КПК України, внесені слідчим СВ Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000211 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Таким чином, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №000021 від 08.12.2020 року, в якому воно було визнано речовим доказом, так як відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, зазначивши підстави та мету для арешту майна, які передбачені приписами п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме необхідність збереження речових доказів, а також запобігання ризикам його знищення, переховування або пошкодження.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що клопотання слідчого в повному обсязі відповідає приписам ст. 171 КПК України, посилання в апеляційній скарзі на його невідповідність вимогам закону є надуманими та голослівними.

Так, в клопотанні слідчого, з обґрунтуванням відповідними процесуальними документами та іншими доказами, зазначена правова підстава для накладення арешту на майно, передбачена п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речового доказу, який відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя розглянув клопотання слідчого повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, відповідно до положень статей 172 173 КПК України.

Так, в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя, обґрунтовуючи підстави для задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, встановив, що зазначена в клопотанні слідчого правова підстава, передбачена п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речового доказу, знайшла підтвердження, арештоване майно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки є предметом ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, відносно якого внесені відомості до ЄРДР, в зв`язку з чим воно може бути використане для встановлення обставин по кримінальному провадженню, так як містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінального правопорушення, а також наданих до нього матеріалів, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до таких висновків, оскільки арешт майна необхідний для подальшого проведення досудового розслідування.

Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В постанові слідчого, з урахуванням положень зазначеної норми закону, вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення майна до предмету кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна, як речового доказу, є визначеним відповідно до вимог ст.98 КПК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речового доказу, так як воно може зберігати докази, необхідні для встановлення обставин кримінального провадження, арешт необхідний для запобіганню ризиків його знищення, переховування або пошкодження.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку знищення, переховування або пошкодженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що існує сукупність правових підстав та розумних підозр вважати, що майно є речовим доказом, подальше проведення досудового слідства зазначеного кримінального правопорушення не виявляється за можливе без застосування арешту майна, як це передбачено п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що обшук транспортного засобу був проведений в порушення вимог закону, без ухвали слідчого судді, апеляційний суд не приймає до уваги, з урахуванням обставин його виявлення під час огляду місця події, встановлених судом першої інстанції, які в апеляційній скарзі не оспорювались.
Крім того, в апеляційній скарзі підставою для скасування судового рішення була зазначена відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні посадовими особами ДП «Ананьївське лісове господарство» кримінального правопорушення, відносно якого були внесені відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, зокрема, що вирубка та продаж деревини різних порід були здійсненні ДП «Ананьївське лісове господарство», ОСОБА_10 оплатив їх вартість у встановленому законом порядку у касу підприємства, що підтверджується товарно-транспортною накладною серії ОДА №163997 від 08.12.2020 року, тощо.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що посадові особи ДП «Ананьївське лісове господарство» діяли в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог закону підтвердження не знаходять, так як при розгляді апеляційної скарги не надано жодних доказів на повноваження зазначених осіб на вирубку деревини дубу, який був виявлений та вилучений з автомобіля, який знаходився в користуванні ОСОБА_13 , під час огляду місця події.
Таким чином, апеляційний суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на дозвіл лісничого ДП «Ананьївське лісове господарство» ОСОБА_15 , а також виписану ним товарно-транспортну накладну на перевезення деревини, видану ОСОБА_13 , оскільки саме зазначені дії були внесені до ЄРДР, а також зазначені в клопотанні слідчого, як ймовірне вчинення кримінального правопорушення, та є предметом перевірки під час проведення досудового розслідування кримінального правопорушення.
Відповідно, не мають значення, як доказу відсутності обґрунтованої підозри, посилання в апеляційній скарзі на подальші дії посадових осіб підприємства з деревиною дубу, а саме її продажем ОСОБА_10 , з урахуванням складу та обставин ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, відносно якого внесені відомості до ЄРДР.
Таким чином, апеляційний суд доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вилученого майна критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України для речових доказів, до уваги не приймає, так як надані в обґрунтування вимог клопотання про арешт майна докази беззаперечно підтверджують факт належності майна до предмету кримінального правопорушення.

Також неспроможні доводи апеляційної скарги про те, що клопотання слідчого не містить відомостей про власника вилученої спиляної деревини, так як вони спростовуються змістом цього процесуального документу.
Та обставина, що, як зазначається в апеляційній скарзі, посадовим особам ДП "Ананьївське лісове господарство" не повідомлено про підозру не може бути підставою для скасування судового рішення, так як арешт майна накладений в забезпечення кримінального провадження, відповідно до приписів п.1 ч.2 ст. 170 КПК України

Таким чином, апеляційний суд вважає, що не знаходять підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що арештоване майно не може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, так як воно має доказове значення у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, в зв`язку з чим доводить наявність правової підстави для накладення арешту на майно, передбаченої п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

В апеляційній скарзі зазначено, що при накладенні арешту на майно слідчий суддя не врахував співмірність обмеження права власності та наслідки арешту майна для власників майна.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при зазначених в клопотанні слідчого фактичних обставинах кримінального провадження, відносно якого відомості були внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, за фактом розтрати державного майна, зокрема незаконної вирубки та перевезення деревини дубу, слідчий суддя в судовому рішенні врахував ці обставини, та з дотриманням умов та підстав, передбачених ст. 173 КПК України, наклав арешт на майно, яке є предмет кримінального правопорушення, яке відповідає вимогам розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданнями даного кримінального провадження.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно, відповідно до положень ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону, з урахуванням процесуального статусу власника майна, що прямо впливає на доведеність стороною обвинувачення цих правових підстав та мети застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження, та узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя прийняв до уваги положення ст. 170 КПК України, які передбачають, що арешт застосовується до майна щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, та оскільки існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до знищення, переховування, пошкодження,в зв`язку з чим прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правової підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, для накладення арешту на майно та задовольнив клопотання слідчого.

При таких обставинах, згідно до положень ч. 3 ст. 407 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , так як її доводи підтвердження не знайшли, підстав для скасування ухвали слідчого судді, передбачених ст. 409 КПК України, не встановлено, судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу директора ДП «Ананьївське лісове господарство» ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ананьївського районного суду Одеської області від 11.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене із прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000021 від 08.12.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.191 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено 15.03.2021 року, о 14 годині 00 хвилин, в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4