справа № 462/1242/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

Головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження №0001894 від 20.12.2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, який працює в ЛМКП «Львівводоканал», на посаді слюсаря сантехніка, проживає за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , згідно вимог ст.89 КК України раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 19.12.2020 року близько 23:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин, керуючись раптово виниклим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно застосував фізичне насильство до ОСОБА_5 , яке виразилося у нанесенні йому ударів кулаками обох рук по голові, обличчі, тулубі, а також ногами в область тулуба, внаслідок чого спричинив потерпілому згідно висновку судово-медичної експертизи №96 від 27.01.2021 року струс головного мозку, садна, забої м`яких тканих обличчя, рани у надбрівній ділянці, в ділянці носа, переломи кісток лицевого скелета: верхньої, латеральної та передньої стінок правої верхньощелепової пазухи; переділки носа; багатофрагментарний перелом кісток носа зі зміщенням; нижньої стінки орбіти; тіла нижньої щелепи зліва хі зміщенням; лінійний перелом гілки нижньої щелепи зліва без зміщення; клиноподібного гачка клиноподібної кістки справа зі зміщенням і наявність підшкірної гематоми зліва на рівні лобно-тім`яних кісток, травматичний лівоментальний злам зі зміщенням фрагментів нижньої щелепи, нижньої стінки орбіти зліва, лобно-виличного з`єднання зліва, перелом тіла нижньої щелепи зліва, перелом кісток носа та носової перегородки, перелом 8-го ребра зліва, перелом верхньої передньої, латеральної стінок правого гайморового синусу із накопиченням крові в придаткових пазухах носа, розходження правих клиновидно-виличного та лобно-виличного швів, які утворилися внаслідок контактів вказаних ділянок тіла із тупими предметами, могли виникнути 20 грудня 2020 року, можливо від ударів кулаком, ногами. Переломи кісток лицевого скелету: нижньої щелепи, верхньої, передньої і латеральної стінок правого гайморового синусу із накопиченням крові в придаткових пазухах носа відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Перелом ребра відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Струс головного мозку, перелом кісток носа та носової перегородки відносяться до легкового тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. садна, рани, підшкірна гематома, відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю, детально розповів про обставини вчинення злочину, просить суд суворо не карати. Зокрема зазначив, що дійсно у день зазначений в обвинувальному акті на ґрунті особистої неприязні наніс удари потерпілому. Це тривало десь 5-10 хвилин. Після цього обвинувачений сам викликав швидку та дочекався її. Зараз обвинувачений та потерпілий перебувають у нормальних стосунках. Обвинуваченим частково вже відшкодовано витрати потерпілого на лікування, та вони домовились про те, що з часом обвинувачений відшкодує їх повністю. Обвинувачений шкодує за вчинене.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України інші докази кримінального провадження судом не досліджувались. Суд визнав недоцільним дослідження інших доказів, оскільки обвинувачений в судовому засіданні не оспорював факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України при вищезазначених обставинах, учасники судового провадження проти цього не заперечували. Фактичні обставини справи є доведеними, суд вважає їх доведеними та визнає недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин, які ніким не оспорюються. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, розмір заподіяної шкоди, а також інші обставини провадження, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються. Судом з`ясовано, чи правильно учасники судового провадження розуміють зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, немає.
Обставиною, яка пом`якшує вину обвинуваченого ОСОБА_4 та передбачена ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.
Вчиненим кримінальним правопорушенням матеріальна шкода не заподіяна.
Суд оцінює позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_4 , та враховує, що ним частково відшкодовано витрати на лікування потерпілого, обвинувачений має намір відшкодувати і решту.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, беззаперечно визнав свою вину, у вчиненому щиро розкаявся, згідно вимог ст.89 КК України раніше не судимий, офіційно працює, на обліку в психоневрологічному диспансері та в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» не перебуває, не є особою з інвалідністю, не є військовослужбовцем строкової служби, і вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі.
Разом з тим, враховуючи обставину, яка пом`якшує покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, позицію потерпілого, який у судовому засіданні просив не призначати ОСОБА_4 покарання, пов`язане із обмеженням волі та вказав, що жодних претензій до нього немає, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без реального відбування призначеного йому покарання, однак, в умовах здійснення обов`язкового контролю за подальшою його поведінкою, при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та з покладенням на нього обов`язків, передбачених законом при застосуванні ст. 75 КК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У цій ситуації, про можливість належної соціалізації обвинуваченого та допустиму репутацію свідчить розкаяння у вчиненому, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.
Тим паче, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовано.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.368-371,373-374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк на 2 (два) роки.
На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Іспитовий строк обчислювати відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку суду.
Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Залізничний районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1