Номер провадження: 11-кп/813/1624/21
Номер справи місцевого суду: 522/2146/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 16 червня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, п.п. 2, 9 ч.2 ст.115 КК України, у кримінальному провадженні №0002578, внесеному до ЄРДР 27.08.2016 року,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року продовжено строк тримання під вартою до 14.08.2021 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, п.п. 2, 9 ч.2 ст.115 КК України у кримінальному провадженні №0002578, внесеному до ЄРДР 27.08.2016 року.
Рішення суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 мотивоване тим, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому запобіжного заходу, не зникли, а будь-які інші підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, санкція за вчинення найтяжчого з яких передбачає можливість призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі, офіційно не одружений, офіційно не працював, не навчається, що свідчить про відсутність в нього міцних соціальних зв`язків, докази у даному кримінальному провадженні ще не досліджені судом в повному обсязі, а тому є достатні підстави вважати, що існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які ще не допитані.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На вказану ухвалу захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що:
- суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , не зважаючи на необґрунтованість та недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, оскільки обвинувачений має алібі, яке доводить його повну невинуватість;
- суд, в порушення вимог законності відступив від засад змагальності та рівності, та порушив процедуру продовження тримання під вартою обвинуваченого;
- ризики, на які вказує суд в оскаржуваному рішенні, не підтверджені, оскільки обвинувачений не вчиняв жодних спроб переховуватися від органів слідства та суду, не може знищити, сховати або спотворити будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, допитано вже всіх свідків сторони обвинувачення;
- стан здоров`я ОСОБА_8 є вкрай поганим та він не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору;
- обвинувачений перебуває під вартою вже 5 років, та фактично, на даний час, з урахуванням змін до ст. 72 КК України, знаходиться під вартою без вироку суду 9 років та 4 місяці.
- судом не враховані міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, а саме того, що він має батька, мати, рідних братів, має постійне місце проживання та позитивні характеристки, до моменту затримання постійно працював, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, а також і того, що уданому провадженні цивільних позовів у справі не заявлялося.
За таких обставин, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні тримання під вартою ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового розгляду.
В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 та обвинувачений наполягали на вимогах апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що обвинувачений може переховуватись від суду та слідства, оскільки до нього може бути застосовано, у разі визнання винним в інкримінованих злочинах, довічне ув`язнення, ОСОБА_8 не працював, проживав на дитячі гроші та нікого не утримував, що свідчить про відсутність у нього соціальних зв`язків. Прокурор просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0002578, внесеному до ЄРДР 27.08.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, п.п. 2, 9 ч.2 ст.115 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно із ч.1 ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить про те, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Враховуючи вищевикладені положення діючого кримінально-процесуального законодавства України, апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого. Посилання апелянта на відступ судом першої інстанції, в порушення вимог законності, від засад змагальності та рівності, та порушення ним процедури продовження тримання під вартою обвинуваченого, зважаючи на наведене є безпідставними та такими, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні положень КПК України.
Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.
За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Апеляційний суд вважає такими, що не узгоджуються із нормами закону доводи захисника про необґрунтованість та недоведеність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та його ґрунтування на припущеннях з огляду на наступні обставини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції», є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисника про безпідставність обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, з огляду на наявне у останнього алібі, є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Відповідно, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду суд першої інстанції, а також апеляційний суд, не розглядає питання щодо обґрунтованості підозри, оскільки особі висунуто обвинувачення, обґрунтованість якого є предметом судового розгляду.
Оцінюючи доведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених ризиків, апеляційний суд враховує такі обставини.
З наданого апеляційному суду обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що він є громадянином України, з неповною середньою освітою, не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі.
Водночас, зважаючи на те, що станом на теперішній час судовий розгляд триває, сторона обвинувачення продовжує надавати докази, зокрема, як зазанчив прокурор у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, судом першої інстанції ще не було допитано експерта, а зважаючи на вищенаведені обставини щодо осіб обвинуваченого та тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, його поведінка під час інкримінованих злочинів, дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду чи фізично впливати на свідків та потерпілих.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції також врахував, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, п.п. 2, 9 ч.2 ст.115 КК України.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Окрім цього, вищенаведене спростовує посилання апеляційних скарг на необґрунтованість передбачених ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор, ризиків.
Щодо посилання у апеляційній скарзі на міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, а саме того, що він має батька, мати, рідних братів, має постійне місце проживання та позитивні характеристки, до моменту затримання постійно працював, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, а також і того, що уданому провадженні цивільних позовів у справі не заявлялося, апеляційний суд зазначає, що перераховані обставини не свідчать про наявність настільки впливовими на поведінку обвинуваченого щоб гарантовано забезпечити виконання підозрюваною процесуальних обов`язків.
Наведені у апеляційній скарзі обставини, що на думку апелянта, свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, не є достатньо переконливими, щоб нівелювати вище зазначені ризики.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу на вказаній стадії кримінального процесу ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.
Також слід зазначити, що відсутність, на теперішній час, фактів вчинення обвинуваченим спроб переховування, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому.
Апеляційний суд зауважує, що при продовженні строку тримання під ватрою суду належить враховувати існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та наявність обставин, передбачених ст. 178 КПК України, та за наявності відповідних підстав і обставин суд може продовжити строк дії запобіжного заходу незалежно від тривалості застосування цього запобіжного заходу. Відтак, апеляційний суд не приймає до уваги посилання в апеляції захисника про те, що суд не врахував тривалість тримання під вартою ОСОБА_8 .
Апеляційний суд також не погоджуються з доводами апеляційної скарги та поясненнями сторони захисту в ході апеляційного перегляду про необхідність зміни запобіжного заходу з тих підстав, що стан здоров`я ОСОБА_8 є вкрай поганим, а саме через те, що обвинувачений перехворів на закриту форму туберкульозу, та він не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою, на даному етапі є виправданим.
Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Аналізуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.
Окремо апеляційний суд, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_8 під вартою, звертає увагу суду першої інстанції на те, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово (ч.4 ст. 28 КПК, справа "Тодоров проти України" від 12 січня 2012 року).
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 16 червня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, п.п. 2, 9 ч.2 ст.115 КК України, у кримінальному провадженні №0002578, внесеному до ЄРДР 27.08.2016 року, залишити без задоволення.

Звернути увагу судді першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду справи відповідно до ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .