КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7799/20 Провадження № 11-кп/824/2024/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002483 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
28 серпня 2020 року вироком Дарницького районного суду міста Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до одного року обмеження волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку тривалістю два роки шість місяців та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року ухвалити виконувати самостійно.
У решті вирок суду залишити без змін.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року, більш суворим, призначеним даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк два роки шість місяців.
Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Також цим вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 9000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 4000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В доводах апеляційної скарги прокурор не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Апелянт вказує, що неправильне застосування кримінального закону полягає у застосуванні судом ст. 75 КК України.
Прокурор, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказує, що суд належним чином не дослідив дані про особу обвинуваченого, який має підвищену суспільну небезпеку.
Так, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 будучи притягнутим до кримінальної відповідальності вироком Дарницького районного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України, за кримінальне правопорушення, яке він вчинив 11 березня 2020 року, вже 23 квітня 2020 року вчиняє новий умисний корисливий злочин. Будучи впевненим в безкарності, обвинувачений, як зазначає прокурор, зухвало продовжив злочинну діяльність, ігноруючи можливість отримати суворе покарання.
Прокурор вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання із одночасним звільненням від його відбування не призведе до бажаних наслідків у виді виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Апелянт вказує, що під час судового розгляду не здобуто даних які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання.
Прокурор зазначає, що посилання суду на щире каяття, працевлаштування, яке не підтверджено жодними матеріалами кримінального провадження, окрім слів обвинуваченого, та початок відшкодування завданих збитків за вказаних обставин свідчить лише про те, що ОСОБА_7 прагне уникнути відповідальності за вчинення тяжкого злочину.
Однак, як вказує апелянт, обвинувачений будучи викритим потерпілим, не припинив злочинного посягання на чуже майно, а свідомо продовжив вчиняти вже більш тяжке кримінальне правопорушення.
Такожпрокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, а визнання вини обвинуваченим, затриманим на місці вчинення злочину, свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання.
Прокурор підсумовує, що висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , 23 квітня 2020 року близько 12 год. 20 хв., перебуваючи у підсобному приміщенні складського корпусу № 4, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, побачивши велосипед марки «Cube LTD CLS Pro», рама WOW 375646, чорного кольору, належний ОСОБА_10 , вирішив його викрасти.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих спонукань, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв цей велосипед та попрямував на вулицю. В цей час ОСОБА_10 , який перебував в приміщенні майстерні вказаного корпусу, почувши сторонні звуки, одразу вибіг на вулицю та побачив, як ОСОБА_7 тікає на його велосипеді, і почав викрикувати останньому вслід, щоб він зупинився.

Проте, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що був викритим і його дії з таємних стали відкритими, втік з місця вчинення злочину на велосипеді марки «Cube LTD CLS Pro», рама НОМЕР_1 , що належать ОСОБА_10 , завдавши останньому матеріального збитку на суму 13090,00 грн.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, потерпілий ОСОБА_10 спершу підтримав апеляційну скаргу прокурора, однак після часткового відшкодування обвинуваченим завданої ним шкоди, просив не ізолювати обвинуваченого від суспільства, оскільки вважає, що останній став на шлях виправлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ст. ч. 2 ст. 186 КК України, яквідкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченого, а також правильність призначення покарання ніким не оскаржується.
Судове рішення оскаржується лише в частині безпідставного, на думку сторони обвинувачення, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегією суддів перевіряється вирок суду лише в частині законності застосування ст. 75 КПК України.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання.
Судом враховано, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та частково відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, що вірно визнано судом обставинами, які пом`якшують покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, які обтяжують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, однак вважав за можливе застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК України. Своє рішення суд мотивував з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин справи, за наявності однієї кваліфікуючої ознаки злочину, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, який щиро вибачився перед потерпілим та шкодував про скоєне, думку потерпілого, який вважав за можливе надати обвинуваченому шанс довести своє виправлення без позбавлення волі, наявності у справі двох обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, що його обтяжують.
Суд мотитував, що наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду, що перевиховання та виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.
Крім того, під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачений відшкодував частину завданої ним матеріальної шкоди, та зобов`язався в найкоротший термін повернути потерпілому решту коштів, а саме 5 000 грн., про що написав розписку.
Також потерпілий ОСОБА_10 хоч і спочатку підтримав апеляційну скаргу прокурора, однак після часткового відшкодування обвинуваченим завданої ним шкоди просив не ізолювати обвинуваченого від суспільства, оскільки вважає, що останній став на шлях виправлення.
Апеляційний суд вважає, що доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання внаслідок безпідставного застосування до нього положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Отже рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із одночасним звільненням від відбування покарання та встановленням іспитового строку, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 рокущодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4