Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

23 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000817 від 02 березня 2020 року, №0001500 від 20 квітня 2020 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2020 року
стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, неодруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого, зокрема, востаннє: вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року за ч. 2 ст.186 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від призначеного покарання із випробуванням та встановленням трирічного іспитового строку з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2020 рокуОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання:
-за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
-за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року та остаточно ОСОБА_7 до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
Запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 20 квітня 2020 року, тобто з моменту його затримання.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2020 року, а саме, на купюру номіналом 200 злотих Республіки Польща, с.н. DL5104401 скасовано.
Речові докази: купюру номіналом 200 злотих Республіки Польща, с.н. DL5104401 повернуто за належністю ОСОБА_9 .
За вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 , 02 березня 2020 року, приблизно о 01 год. 30 хв., перебуваючи поблизу кафе "Old Skull", яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Лесі Українки, буд. 52, діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, яка виразилась у повідомленні потерпілому ОСОБА_10 завідомо неправдивої інформації щодо передачі йому грошових коштів у сумі 600 гривень для здійснення купівлі алкоголю та продуктів харчування, заздалегідь не маючи наміру вчинити дані дії, взяв грошові кошти з рук ОСОБА_10 , таким способом отримавши доступ до вказаного майна, після чого, незважаючи на те, що його незаконні дії були виявлені останнім, діючи в умовах явної очевидності, ігноруючи вимоги ОСОБА_10 припинити протиправні дії, продовжив вчиняти дії, спрямовані на утримання викраденого майна, а саме, бігти по вул. Лесі Українки у м. Луцьку в напрямку до ТЦ "ЦУМ", який розташований за адресою: м. Луцьк, пр. Волі, буд. 1.

Після цього ігноруючи законні вимоги потерпілого ОСОБА_10 повернути йому грошові кошти, ОСОБА_7 перебуваючи поблизу Кафедрального собору Святої Трійці, що розташовани за адресою: м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, буд. 1, з метою уникнення затримання та утримання викрадених грошових коштів, реалізовуючи злочинний умисел, вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а саме, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_10 та продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на уникнення затримання та утримання викраденого майна знову почав бігти в напрямку до ТЦ "ЦУМ", де в подальшому перебуваючи на ділянці території навпроти ТЦ "ЦУМ", ігноруючи законні вимоги потерпілого ОСОБА_10 повернути йому грошові кошти, повалив останнього на асфальтне покриття та наніс йому, близько 5-6 ударів лівою та правою ногою, в результаті чого спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді синця навколо лівого ока, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 157 від 05 березня 2020 року, за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень та рани в ділянці лівої брови з синцем навколо, яке згідно висновку вказаної вище судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для її загоєння необхідний час більше 6 діб, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 600 гривень.

Крім того, він же, 20 квітня 2020 року, приблизно о 13 год., перебуваючи у першому під`їзді багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, повторно, відкрито викрав в ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 200 польських злотих, які згідно офіційного курсу валют Національного банку України станом на 20 квітня 2020 року становлять 1300 грн, чим завдав останньому шкоду на вищевказану суму.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій покликається на суворість призначеного покарання та безпідставне, на його думку, незастосування судом положень ст. 69 та ст.75 КК України при повному визнанні вини, відшкодуванні збитків, сприянні слідству та відсутності претензій зі сторони потерпілих. Просить перерахувати термін, відбутий в слідчому ізоляторі у відповідності до Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши правильність розуміння учасниками судового провадження зміст обставин, викладених в обвинувальних актах, які ніким не оспорюються, не маючи сумніву у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.
Відповідно, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 187 КК України, як вчинення умисних дій, які виразилися в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій) та за ч.2 ст. 186 КК України, як вчинення умисних дій, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно, в апеляційній скарзі не оскаржується.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією відповідної статті (частини статті). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

У даному кримінальному провадженні, як видно з матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Так, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання судом першої інстанції були враховані усі обставини справи, взято до уваги ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме їх класифікацію за ст. 12 КК України, які відносяться до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, а саме: його молодий вік, інформацію про стан здоров`я, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, позитивну характеристику по місцю проживання, інформацію про вчинення нових злочинів під час іспитового строку за попереднім вироком, відомості про те, що збитки завдані потерпілим відшкодовано, зокрема, у тому числі, у зв`язку із поверненням викрадених речей, думки потерпілих, які викладені в письмовій заяві та в судовому засіданні з приводу того, що вони не наполягали на його суворому покаранні та покладались у вирішенні цього питання на розсуд суду, а також відсутності претензій до нього. Також судом враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 : щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом віднесено рецидив злочинів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та прийшов до переконливого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкцій частин статей за інкриміновані йому злочини з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, передбаченим ч.1 ст. 70 КК України та застосуванням ст. 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, до даного вироку, з призначенням остаточного покарання, з правильним врахуванням, зокрема, і вимог ч.4 ст. 71 КК України, у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.

На думку колегії суддів такий висновок суду належним чином мотивований та не вважається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо явно несправедливого, на його думку, призначеного йому покарання внаслідок його суворості та наявності підстав для застосування ст. 69 КК України є безпідставними, оскільки спростовуються врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв при призначенні покарання, зокрема і тих, на які покликається обвинувачений в апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, які обтяжують покарання, у даному випадку судом першої інстанції встановлено рецидив злочинів, свідчать про підвищену суспільну небезпечність винного, що виключає застосування положення КК України щодо призначення більш м`якого покарання.

Не вбачає колегія суддів правових підстав і для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та можливістю виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки як вбачається з матеріалів справи, що враховано і судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання з випробуванням за попереднім вироком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив інкриміновані йому злочини в період іспитового строку, а тому повторне його звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17, провадження № 13-31 кс 18), якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII), відповідно до якого ч.5 ст. 72 КК України викладено, зокрема, в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день...».
Враховуючи наведене та те, що події інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 злочинів мали місце 02 березня 2020 року та 20 квітня 2020 року, відповідно, то не підлягає до задоволення і клопотання обвинуваченого про застосування до нього положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII.
За наведеного, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його зміни не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 , колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а ОСОБА_7 в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3