УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000088 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, українця, громадянина України, неодруженого, без постійного місця проживання та місця реєстрації, раніше судимого.

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з приміщення ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор»),
захисник ОСОБА_6

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить пом`якшити йому покарання, застосувавши відносно нього положення ст. 69, 75 КК України або призначити інше покарання не пов`язане з позбавленням волі.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 по епізоду заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_8 в сумі 20 грн. з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України, як шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинені повторно.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 по епізоду заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України, як шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинені повторно.

Виключити по факту заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 кваліфікуючу ознаку злочину «відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб».

Визначити міру покарання ОСОБА_5 з врахуванням зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого

- за ч. 2 ст. 190 КК України 1 рік позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Короткий зміст вироку.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років 3-х (трьох) місяців позбавлення волі.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 4 (чотирьох) років 3-х (трьох) місяців позбавлення волі.

Ухвалено строк початку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 13 вересня 2020 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано строк його попереднього ув`язнення у період з 13 вересня 2020 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Вирішено питання щодо речового доказу.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не погоджується з вироком суду та вважає, що призначене йому покарання є надто суворим.

Вказує, що цивільний позов про відшкодування завданої ним шкоди, не заявлявся.

Обвинувачений не погоджується, що його дії мали таку кваліфікуючу ознаку, як «відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб», оскільки ніякої змови не було, а також вказує, що ним відносно потерпілих не було застосовано насилля.

Зазначає, що свою вину визнав у повному обсязі, щиро кається у скоєному, а також звертає свою увагу, що за час перебування в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» захворів та цироз печінки та інші хронічні захворювання, лікування яких в умовах відбування покарання у виправній колонії викликають сумніви.

Захисник обвинуваченого вважає, що оскаржуваний вирок суду являється таким, що підлягає зміні з мотивів невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 та невідповідності визначеної йому міри покарання обставинам справи.

Вказує, що згідно мотивувальної частини вироку суду дії ОСОБА_10 та невстановленої слідством особи починались, як шахрайські дії, а потім переросли у відкрите заволодіння майна потерпілих. За такого, слід чітко встановити період зміни кваліфікації дій винної особи, що впливає не тільки на правильність кваліфікації дій особи, а також на визначення міри покарання.

Захисник зазначає, що висновок суду про наявність «мовчазної» згоди невстановленої особи на участь у відкритому заволодінні майном потерпілих, зроблено виключно на припущеннях та не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд помилково дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, в частині дій направлених на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 , оскільки насильства чи погроз застосування такого насильства по відношенню до неї ОСОБА_5 не вчиняв, а потерпіла ОСОБА_9 сама віддала йому свій телефон, оскільки ОСОБА_11 скаржився на тяжке життя.

Захисник вважає, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати наступним чином:

- по факту добровільної передачі потерпілою ОСОБА_8 грошей в сумі 20 грн. за ч. 2 ст. 190 КК України, як шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно;

- по факту заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 190 КК України шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно;

- по факту заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 мобільним телефоном за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Вказує, що суд безпідставно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого ОСОБА_5 .

Апелянти вважають, що при зміні кваліфікації дій ОСОБА_5 з урахуванням його каяття та стану здоров`я, обвинувачений ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 січня 2020 року, близько 12:00, ОСОБА_5 та невстановлена слідством особа, перебуваючи в районі недобудови, неподалік супермаркету «Метро», що розташований по проспекту Героїв України, буд. 9-Д в м. Миколаєві, вирішили направитись у середину недобудови, де, в той час, на третьому поверсі перебували неповнолітні потерпілі: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 .

Побачивши неповнолітніх потерпілих: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , у ОСОБА_5 та невстановлена слідством особа виник спільний злочинний корисливий умисел, направлений на шахрайство, тобто незаконне заволодіння майном неповнолітніх, шляхом обману.

Так, реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_5 та невстановлена слідством особа, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, підійшли ближче до потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та вводячи останніх в оману, представилися охоронцями недобудови, повідомили потерпілих, що вони відведуть їх до відділку поліції, через те, що неповнолітні зайшли на охоронювану територію.

При цьому, невстановлена слідством особа, продовжуючи вводити потерпілих в оману, дістав із кишені мобільний телефон імітуючи телефонну розмову, приклав телефон до вуха та почав гучно розмовляти нібито із керівником відділку поліції про те, що він спіймав правопорушників та просив керівника приїхати до них.

Після цього, ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_12 віддати йому мобільний телефон в обмін на те, що вони із невстановленою слідством особою не відведуть ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_12 до відділку поліції.

Будучи введеним в оману та побоюючись можливого покарання у разі повідомлення поліції, ОСОБА_12 погодився на пропозицію ОСОБА_5 та добровільно віддав йому власний мобільний телефоном марки «HUAWEI Y5 2019» ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2: НОМЕР_2 чорного кольору, вартістю 2375,00 грн.

Після цього, ОСОБА_5 , продовжуючи видавати себе за охоронця, підійшов до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які стояли неподалік, разом із невстановленою слідством особою та почав запитувати чи мають ОСОБА_8 та ОСОБА_9 грошові кошти. ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_5 , що не має грошей, а ОСОБА_12 сказав, що має 10 гривень, однак ОСОБА_5 сказав, що цього замало та сказав, що йому потрібні гроші на алкоголь. ОСОБА_8 в свою чергу, відповідаючи на запитання ОСОБА_5 повідомила, що має грошові кошти та передала ОСОБА_5 одну купюру номіналом у 20 гривень, на що той погодився та взяв гроші.

Надалі, ОСОБА_5 , перебуваючи на першому поверсі недобудови разом із невстановленою слідством особою та потерпілими, почав вже вимагати у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 їхні мобільні телефони, проте потерпілі, небажаючи віддавати своє майно, повідомили ОСОБА_5 , що вони залишили телефони вдома.

Разом із тим, ОСОБА_5 не повірив ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та зрозумівши, що шахрайським шляхом не вдасться заволодіти мобільними телефонами потерпілих, вирішив відкрито повторно викрасти майно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 застосовуючи при цьому насильство та погрози його застосування. В цей час, невстановлена слідством особа перебувала поряд із ОСОБА_5 та надала мовчазну згоду на спільне відкрите викрадення чужого майна потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , застосовуючи при цьому насильство та погрози у його застосуванні.

Реалізувуючи спільний із невстановленою слідством особою злочинний умисел, ОСОБА_5 насильно засунув свої руки до кишень потерпілої ОСОБА_8 та проти її волі дістав звідти мобільний телефон марки «ZTE Blade L8» ІМЕІ-1: НОМЕР_3 , ІМЕІ-2: НОМЕР_4 , вартістю 1698, 00 грн.

ОСОБА_9 , у цей час, перебувала поряд, та сприймаючи такі дії ОСОБА_5 , як погрозу в застосуванні насильства, оскільки, він вимагав і її телефон, під примусом, дістала зі своєї кишені свій мобільний телефон марки «HUAWEI Y5 II», ІМЕІ-1: НОМЕР_5 , ІМЕІ-2: НОМЕР_6 золотистого кольору вартістю 2565,00 гри. та віддала ОСОБА_5 .

Після цього, потерпілим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 вдалося втекти через вікно недобудови із місця події.

Суд вказав, що в діях ОСОБА_5 , які виразилися у шахрайстві за попередньою змовою групою осіб, вчинені повторно, наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а також відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, що кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як слідує із змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , апелянти не погоджується з кваліфікацією кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому та вважають, що дії обвинуваченого слід перекваліфікувати, а саме по факту добровільної передачі потерпілою ОСОБА_8 грошей в сумі 20 грн. з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України, як шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно; - по факту заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України шахрайство за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно; - по факту заволодіння майном (мобільним телефоном) потерпілої ОСОБА_8 передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, виключивши кваліфікуючу ознаку по даному кримінальному правопорушенню, «за попередньою змовою групою осіб».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього кримінального правопорушення декількома (двома і більше) суб`єктами кримінального правопорушення, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування кримінального правопорушення, а також у процесі замаху на нього.

Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення кримінального правопорушення (узгодження об`єкта кримінального правопорушення, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення кримінального правопорушення такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Як слідує з мотивувальної частини вироку, ОСОБА_5 зрозумівши, що шахрайським шляхом не вдасться заволодіти мобільними телефонами потерпілих, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відкрито повторно викрав майно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 застосовуючи при цьому насильство та погрози його застосування. А в цей час, невстановлена слідством особа перебувала поряд із ОСОБА_5 та надала мовчазну згоду на спільне відкрите викрадення чужого майна потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , застосовуючи при цьому насильство та погрози у його застосуванні.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , повно всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження, дав належну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і належності, а сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, свої висновки суд належним чином вмотивував.

Дослідивши всі обставини провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 наявний склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до правил ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Зазначених вимог законодавства суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримався у повному обсязі.
Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 врахував, що ним було вчинено, тяжке кримінальне правопорушення щодо неповнолітніх, відомості про особу обвинуваченого, який не має постійного місця мешкання та реєстрації, характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак знаходиться на обліку у лікаря нарколога із діагнозом: РПП внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності та з 2016 року РПП внаслідок вживання опіоїдів та алкоголю, синдром залежності, має ряд хронічних захворювань, раніше неодноразово судимий, в тому числі за скоєння корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, вчинивши корисливі злочини щодо неповнолітніх дітей, врахував відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, який є наближеним до мінімального розміру покарання, передбачених санкціями ч. 2 ст. 190 та ч. 2 ст. 186 КК України, є вірним і достатньо умотивованим, узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо можливості застосування відносно нього положень ст. 69 КК України, є безпідставними.
Так, у відповідності з вимогами ст. 69 КК України, підставами призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, суд, при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, має врахувати й особу винного.
При цьому, дані про особу винного мають бути такими, що дають можливість дійти обґрунтованого припущення про те, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є дійсно необхідним і буде достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На думку колегії суддів, в матеріалах справи відсутня сукупність позитивних даних про особу обвинуваченого, які б давали підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Посилання апелянтів на те, що неврахування судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , а саме визнання вини, щире каяття та стан здоров`я обвинуваченого, позбавили суд можливості звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Умовою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про можливість виправлення і перевиховання особи без відбування покарання. В даному провадженні таких чинників не виявлено.

Встановлені судом дані про особу обвинуваченого, а саме наявність у ОСОБА_5 семи судимостей, в тому числі і за вчинення ним тяжких корисливих злочинів із застосуванням насильства щодо потерпілих, вказують на те, що він не оцінює критично свою поведінку. Зазначені обставини дають підстави вважати, що для виправлення і перевиховання обвинуваченого необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 в межах санкцій визначених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України, яке обвинувачений має відбути реально, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для зміни оскаржуваного вироку, про що просять апелянти, а відтак, і для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_5 - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: