Номер провадження: 11-кп/813/648/21
Номер справи місцевого суду: 523/811/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 , ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих: адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційніскарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представника потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - адвоката ОСОБА_16 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рождественка Миколаївського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має дві неповнолітні дитини та мати похилого віку, працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.3 ст.286 КК України у об`єднаному кримінальному проваджені №0003347 від 19.07.2014 року та №0000577 від 12.09.2016 року, зміненого 04.12.2019 року,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.3 ст.286 КК Українита йому призначено покарання: за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки; за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років і 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років і 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ч.5 ст.72 КК України суд вирішив зарахувати ОСОБА_7 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в об`єднаному кримінальному провадженні в періоди з 21.11.2014 року до 24.11.2014 року, а також з 23.09.2016 року до 26.12.2019 року, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі. Також суд вирішив строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 21.11.2014 року, за виключенням періоду з 25.11.2014 року до 22.09.2016 року. У зв`язку із фактичним відбуттям покарання застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано, а ОСОБА_7 звільнено з-під варти в залі суду.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_17 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 (сто тисяч) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_17 до ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_18 в рахунок відшкодування моральної шкоди 700000 (сімсот тисяч) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_18 до ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_19 в рахунок відшкодування моральної шкоди 600000 (шістсот тисяч) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_19 до ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7995 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7995 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення на користь ОСОБА_10 спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 118121,34 грн, на користь ОСОБА_9 спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 32233 грн, на користь ОСОБА_18 спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 200000 грн, спричиненої моральної шкоди в розмірі 34800 грн, а також на користь ОСОБА_19 спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 200000 грн, спричиненої моральної шкоди в розмірі 34800 грн відмовлено.
Вирішено питання речових доказів, судових витрат та вжитих заходів забезпечення.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, близько 16 години 30 хвилин 18.07.2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з мотивів особистої неприязні та з умислом на спричинення тілесних ушкоджень матері співмешканки - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виниклого словесного конфлікту зайшов через відчинені нею вхідні двері до помешкання потерпілої, де наніс не менше одного удару ребром долоні руки в праву скроневу ділянку голови, чим спричинив їй середнього ступеня тяжкості (за ознакою тривалого розладу здоров`я, на строк понад 21 день) тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, із забоєм головного мозку легкого ступеня, забоєм м`яких тканин правої скроневої ділянки, післятравматичної сенсоневральної туговухості, після чого ОСОБА_7 зняв брючний ремінь, обернув його навколо долоні руки та умисно наніс пряжкою ременя декілька ударів по правому стегну потерпілої, чим спричинив легкі тілесні ушкодження у вигляді синців правого стегна.
Зазначені дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Крім того, близько 19 години 15 хвилин 11.09.2016 року, в світлий час доби, при необмеженій видимості ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним легковим автомобілем «Ford Transit», н/з НОМЕР_1 , з боку вул. Вапняної в напрямку пров. Хуторського в м. Одесі, в порушення п.2.3.«б», п.2.9.«а», п.12.1., п.12.4., п.14.2.«в» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), здійснюючи рух навпроти будинку №101-Б по вул. Хуторській в м. Одесі, на якій організовано двосторонній рух, не обрав в даних умовах безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла постійно контролювати рух і безпечно керувати транспортним засобом, не впорався з керуванням транспортного засобу, без будь-яких технічних причин виїхав на зустрічну смугу руху проїжджої частини, де не витримав безпечного бокового інтервалу між транспортними засобами та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-21099», н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_20 , який здійснював рух у зустрічному прямому напрямку руху по своїй лівій смузі руху проїжджої часини вул. Хуторської.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП):
- водій автомобіля «ВАЗ-21099», н/з НОМЕР_2 , ОСОБА_20 отримав поєднану травму голови, тулуба та нижніх кінцівок у вигляді перелому кісток мозкового черепу, крововиливів під м`які оболонки головного мозку, внутрішньошлуночкових крововиливів, осколковий перелом рукоятки грудини, множинні двосторонні переломи ребер з розривами пристінкової плеври, розрив диска між 3-м і 4-м грудними хребцями, з крововиливом під тверду мозкову оболонку спинного мозку, розрив легень, навколосерцевої сумки, куполів діафрагми, печінки та селезінки, крововиливи у плевральні та черевну порожнини, розрив лобкового зчленування, багато уламковий перелом правої стегнової кістки, уламковий перелом лівої стегнової кістки, що призвело до шоку та загибелі на місці ДТП;
- пасажир вищезазначеного автомобіля ОСОБА_21 отримала поєднану травму голови у вигляді крововиливів під тверді та м`які оболонки головного мозку, травму грудної клітки, живота, тазу, множинні закриті переломи ребер та грудини, розрив селезінки, відкритий перелом кісток правої гомілки, відкритий перелом кісток лівої гомілки, відкритий перелом лівої стегнової кістки, розрив правого крижово-клубового зчленування, закриті переломи лівої та правої лонних кісток, що призвело до поліорганної недостатності та загибелі в КУ «Міська клінічна лікарня №11» м. Одеси, куди була доставлена для надання медичної допомоги з місця ДТП;
- пасажир вищезазначеного автомобіля ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала визнані в якості середньої тяжкості наступні тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день: закриту черепно-мозкову травму в формі забою головного мозку середньої важкості, переломи нижньої щелепи, стінок лівої гайморової пазухи, кісток носу, компресійні переломи 8, 9-го грудних хребців, забій легень, забійні рани в області правого колінного суглоба та промежини, садна тулуба та кінцівок.
Зазначені дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.3 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб, а також спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, яка їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_12 не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 в скоєнні кримінальних правопорушень та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене судом покарання є несправедливим через його м`якість і недостатнім для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, обґрунтовуючи апеляційну скаргу тим, що:

- призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання, суд у вироку безпідставно визнав в якості обставин, які пом`якшують покарання факт першого притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, добровільне часткове відшкодування спричиненої шкоди (за епізодом порушення ПДР), а також публічне вибачення в суді перед потерпілими (за аналогічним епізодом, оскільки під час досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень, а також у ході всього процесу судового розгляду ОСОБА_7 свою провину у скоєнні інкримінованих злочинів не визнавав, активного сприяння розкриттю злочинів з його боку не було, частково покаявся (за епізодом порушення ПДР) лише на стадії судових дебатів та під час останнього слова, свою вину у скоєні злочину за ч.1 ст.122 КК України не визнав взагалі, ніяким чином активно не сприяв розкриттю злочинів;

- суд не врахував вчинення кримінального правопорушення (за епізодом ДТП) у стані алкогольного сп`яніння, який ОСОБА_7 не визнав та намагався всіляко приховати, уникаючи медичного освідування безпосередньо після події, а також фактичну поведінку ОСОБА_7 одразу після ДТП, який намагався уникнути кримінального переслідування, вдався до спроб залишити межі України, був оголошений у розшук;

- судом не надано належної правової оцінки суспільної небезпечності вчинених злочинів, загибелі двох молодих людей та отримання малолітньою дитиною середньої тяжкості тілесних ушкоджень, наслідкам, що настали від злочину для потерпілих, які втратили дітей, а потерпіла ОСОБА_19 втратила батьків, залишившись сиротою.

Враховуючи наведене, прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст.122 та ч.3 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В своїх апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представник потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - адвокат ОСОБА_16 , вважають, що вирок в частині призначення покарання за ч.3 ст.286 КК України і в частині вирішення цивільних позовів за шкоду, заподіяну апелянтам при скоєнні вказаного злочину, підлягає скасуванню в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд допустив неповноту судового розгляду, при ухвалені вироку не розглянув подані під час підготовчого судового засідання позови ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 900 000 грн. кожному та по вказаним позовним вимогам суд не прийняв ніякого рішення. Також вважають неправомірним часткове задоволення заявлених позовних вимог та відмову у задоволені позовних вимог до МТСБУ.

Враховуючи наведене, апелянти просять вирок суду в частині призначення покаранняОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України і в частині цивільних позовів апелянтів, скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 максимальне покарання та в повному обсязі задовольнити заявлені ними позовні вимоги.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та не заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, цивільних позивачів та їх представника, які підтримали подану ними апеляційну скаргу та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та визнали апеляційні скарги потерпілих в частині цивільних позовів; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Оскільки вирок суду в частині доведеності вини обвинуваченого, кваліфікації його дій, призначеного покарання за ч.1 ст.122 КК України, вирішення цивільного позову ОСОБА_17 та стягнення судових витрат ніким не оскаржено, апеляційний суд не перевіряє вирок суду у цій частині.

Вимоги апеляційних скарг в частині вирішення цивільних позовів вирішено ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.06.2021 року.

Що стосується доводів апеляційних скарг щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, пославшись на положення ст.65 КК України зазначив, що враховує часткове визнання обвинуваченим своєї вини, він є офіційно працевлаштованим, одруженим, утримує двох неповнолітніх дітей та матір похилого віку, допускав випадки притягнень до адміністративної відповідальності, але в цілому за місцем проживання характеризувався позитивно, наявність постійного місця проживання; висловлені наміри якнайшвидшого відшкодування заподіяної шкоди у визначених судом розмірах.

Обставинами, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав факт першого притягнення до кримінальної відповідальності, добровільне часткове відшкодування спричиненої шкоди (за епізодом порушення ПДР), а також публічне вибачення в суді перед потерпілими (за аналогічним епізодом).

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до вимог ст. 67 КК України, суд першої інстанції визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння (за епізодом порушення ПДР).

З врахуванням викладеного, а також позиції сторони обвинувачення, які вимагали призначення суворого покарання, суд вважав, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до обвинуваченого після призначення остаточного покарання положення ст.69, 75 і 76 КК України, та обумовлюють необхідність призначення основного покарання у виді позбавлення волі в межах встановлених законом санкцій, а також додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості застосування до обвинуваченого після призначення остаточного покарання положення ст.69, 75 і 76 КК України та необхідність призначення основного покарання у виді позбавлення волі в межах встановлених законом санкцій, а також додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з розміром призначеного покарання з огляду на таке.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому за ч.3 ст. 286 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, отже вирок суду першої інстанції, в частині розміру призначеного покарання, є незаконним, а тому, у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.

Суд першої інстанції, хоч і зазначив як обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення (за епізодом ДТП) у стані алкогольного сп`яніння, разом з тим не надав їй належної оцінки, не врахував, що обвинувачений не визнав факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та намагався всіляко приховати, уникаючи медичного освідування безпосередньо після події.

Крім того, судом першої інстанції не враховано поведінку ОСОБА_7 одразу після ДТП, який намагався уникнути кримінального переслідування, вдався до спроб залишити межі України, був оголошений у розшук.

Також, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки суспільної небезпечності вчинених злочинів, загибелі двох молодих людей та отримання малолітньою дитиною середньої тяжкості тілесних ушкоджень, наслідкам, що настали від злочину для потерпілих, які втратили дітей, а потерпіла ОСОБА_19 втратила батьків, залишившись сиротою.

Отже, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.286 КК, ухвалений з порушенням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене пропорційне покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розмір призначеного судом покарання за ч.3 ст.286 КК України, у даному випадку, є надто м`яким і через це явно несправедливим.

В свою чергу, апеляційний суд вважає вимоги прокурора про призначення ОСОБА_7 максимального передбаченого санкцією ч.3 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років занадто суворими, та з огляду на те, що матеріальні збитки потерпілим обвинувачений частково відшкодовує, в судовому засіданні апеляційного суд визнав заявлені потерпілими цивільні позови, свою вину визнає, а тому апеляційний суд вважає, що до нього можливе застосування покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.3 ст.286 КК України, на строк 8 років.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілих підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

З урахуванням того, що обвинуваченому призначено покарання, що належить відбувати реально, а вирок суду апеляційного суду набирає законної сили з моменту його постановлення, колегія суддів вважає за необхідне затримати обвинуваченого ОСОБА_7 у залі суду та під вартою доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор», при цьому строк відбування покарання обчислювати йому з 03.06.2021 року.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419, 422, 424 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив

Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представника потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - адвоката ОСОБА_16 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.3 ст.286 КК України скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.
Призначити ОСОБА_7 покарання:
- за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
- за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в об`єднаному кримінальному провадженні в періоди з 21 листопада 2014 року до 24 листопада 2014 року, а також з 23 вересня 2016 року до 26 грудня 2019 року, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 03 червня 2021 року.
Засудженого ОСОБА_7 - затримати у залі суду та під вартою доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той же строк з моменту вручення його копії.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4