Справа № 703/1098/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвокатів: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

представника КП

«Смілакомунтеплоенерго» ОСОБА_6 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000855 про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.3 ст. 191 КК України,

у с т а н о в и в:

Досудовим розслідуванням обвинувачуються ОСОБА_9 , який, перебуваючи, на посаді директора комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго», на якого, відповідно до п. 1.1 укладеного контракту, покладений обов`язок безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством комунального майна, за попередньою змовою з ОСОБА_8 - начальником технічного відділу цього підприємства, умисно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, 8 січня 2020 року, в період часу з 10 год. по 17 год., здійснили відчуження, шляхом продажі водогрійного котла КВ-Г- 7.56-150 № 15211501 та КВ-Г-7.56- 150 №15211500, які знаходились на території котельні №7 КП «Смілакомунтеплоенерго» по вул. 40-річчя Перемоги, 5, м. Сміла Черкаської області, вартістю 142 тис. грн., ОСОБА_10 , який не був обізнаний про протиправний характер такої угоди.

В судовому засіданні прокурор, просив залишити без розгляду цивільний позов, поданий ним в інтересах держави в особі Смілянської міськради та КП «Смілакомунтеплоенерго» пославшись на те, що з таким позовом вже звернулося комунальне підприємство до Роботенка, а тому просив залишити без розгляду клопотання про арешт майна, яке належить ОСОБА_11 ,з чим погодилися обвинувачений та його захисник ОСОБА_5 .

Щодо клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_12 , то прокурор зазначивши про необхідність забезпечення кримінального провадження в частині відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), унеможливлення передачі чи продажу нерухомого майна володільцями, приховування грошових коштів, просив клопотання про накладання арешту на майно із забороною його розпорядженням, яке перебуває, як у власності ОСОБА_9 , задовольнити, саме:

1) квартиру загальною площею 88,7 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить обвинуваченому - ОСОБА_9 ;

2) земельну ділянку з кадастровим номером 71 24987500:01:001:1445 площею 0,1 га, яка розташована за адресою: Тубільцівська сільська рада. Черкаського району Черкаської області, яка на праві приватної власності належить обвинуваченому - ОСОБА_9 ;

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив та зазначив про його безпідставність та необґрунтованість, оскільки таке клопотання вже розглядалося на досудовому слідстві і в його задоволенні слідчим суддею було відмовлено.

Звернув увагу на не співмірності майна на яке прокурор просить накласти арешт з ціною позову.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, перевіривши додані до клопотання матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, завданням якого є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Як вбачається з клопотань прокурора, метою накладення арешту на майно ОСОБА_7 зазначено забезпечення кримінального провадження в частині відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), унеможливлення передачі чи продажу рухомого майна володільцем, приховування грошових коштів.

Під час судового засідання встановлено, що ОСОБА_13 є власником квартири загальною площею 88,7 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 71 24987500:01:001:1445 площею 0,1 га, яка розташована за адресою: Тубільцівська сільська рада Черкаського району Черкаської області.

Як встановлено під час судового розгляду, у кримінальному провадженні № 0000855 про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.3 ст. 191 КК України і заявлено цивільний позов.

При цьому, суд зазначає, що пред`явлення цивільного позову у цьому кримінальному провадженні до ОСОБА_7 не є підставою для накладення арешту на його майно, оскільки

матеріали клопотання не містять доказів, які свідчать про вартість нерухомого майна, на яке прокурор просить накласти арешт, в зв`язку з чим суддя позбавлений об`єктивної можливості встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_7 та заходам забезпечення кримінального провадження при розгляді справи в суді.

Відповідно до ч. 11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з тим, будь-яких доказів, які свідчать про існування обставин, які підтверджують, що незастосування заборони та обмеження в праві користування, розпорядження ОСОБА_7 , яке зазначено у клопотаннях прокурора, призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, матеріали клопотання не містять.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable).

Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При цьому, суд має зазначити, що матеріали клопотання не містять доказів, що арешт вказаного майна призведе до негативних наслідків.

На підставі вищевикладеного, враховуючи позицію прокурора, висловлену в судовому засіданні, щодо залишення без розгляду клопотання про арешт майна, яке належить ОСОБА_8 , суд приходить до беззаперечного висновку, що прокурором не доведено необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_14 , яке зазначено у клопотанні, та наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України, в зв`язку з чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 371,372 КПК України,

УХВАЛИВ:

Залишити без розгляду клопотання про арешт майна, яке належить ОСОБА_8 .

У задоволенні клопотання прокурора Смілянської місцевої прокуратури про накладання арешту на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_9 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя : ОСОБА_1