Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2206/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 04.09.2021, включно.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, зазначає, що розглядаючи клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що воно не відповідає вимогам п.п.3, 5 та 6 ч.1 ст.184 КПК України, зокрема, прокурор лише переписав обвинувальний акт в тій частині, у чому обвинувачуються ОСОБА_10 та інші особи, і не долучив до клопотання жодної копії матеріалів справи, які давали б підстави підозрювати ОСОБА_10 та інш. осіб у скоєнні злочинів, які підтверджували б наявність викладених ним у клопотанні ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 (являючись громадянином іншої держави, у зв`язку з чим взагалі не володіє українською мовою) прокурор зобов`язаний був копії клопотання і долучених до нього матеріалів вручити останньому з перекладом на азербайджанську мову, однак, прокурор не надав суду будь-яких підтверджень того, що ним були вручені підзахисному копії цих документів навіть на українській мові (не кажучи вже про вручення їх в перекладі на рідну мову останнього). При цьому, в судовому засіданні під час розгляду даного клопотання ОСОБА_10 в категоричній формі пояснив, що жодних копій цих документів ( в т.ч. і у перекладі їх на його рідну азербайджанську мову) він не отримував. Зазначені твердження ОСОБА_10 прокурором спростовані належними доказами не були, що являється беззаперечним доказом порушення права останнього на захист, оскільки останній був позбавлений можливості підготуватися до розгляду судом даного клопотання. Також, зазначає, що клопотання про продовження строку тримання особи під вартою в обов`язковому порядку повинно бути подано до суду не пізніше ніж за 10 днів до закінчення попередньої ухвали про тримання під вартою, тому клопотання прокурора про необхідність продовжити ОСОБА_10 строку тримання під вартою повинно було надійти до суду за 10 днів до спливу строку попередньої ухвали - 08.07.2021, проте, клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурором було подано суду першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні 12.07.2021. Звертає увагу, що копія клопотання та матеріалів обвинуваченому ОСОБА_10 взагалі вручені не були, чим також було порушено його право на захист. Наголошує, що як вбачається із змісту клопотання та обвинувального акту ОСОБА_10 інкримінується у вину скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.263 та ч.3 ст.27, п.12 ч.2 ст.115 КК України, проте, на підтвердження обґрунтованості оголошеної ОСОБА_10 підозри у скоєнні даних злочинів прокурор не надав суду жодного доказу, на підставі яких суд міг би переконатися у наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим цих кримінальних правопорушень. Крім того, під час розгляду даного клопотання слідчим суддею також були порушені і вимоги п.п.2,3 ч.1 ст.194 КПК України про необхідність встановлення того, що надані прокурором докази підтверджують обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Крім того, як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали суд першої інстанції в її мотивувальній частині взагалі не виклав відомості про кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статтей Закону України про кримінальну відповідальність), у якому обвинувачується ОСОБА_10 , як і не послався на докази, які його обґрунтовують та обґрунтовують існування ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Звертає увагу і на те, що дана кримінальна справа перебуває у провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області з 12.12.2019, таким чином, ОСОБА_10 по даній справі утримується під вартою на протязі більше 2 років та 2 місяців, при відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження його вини у скоєнні даного злочину. Усі ухвали суду про продовження ОСОБА_10 та інш. обвинуваченим міри запобіжного заходу за своїм змістом являються ідентичними.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , в основному дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №935/2206/21, в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000155 від 16.05.2019 року відносно ОСОБА_11 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_12 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою суду від 20.05.2021 обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, включно по 18.07.2021.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту (а.п.2-8), досудовим розслідуванням у цьому провадженні встановлено, що у невстановлений слідством день, час та місці у ОСОБА_9 , у зв`язку із розподілом-сфер впливу, виник злочинний умисел направлений на організацію вчинення умйсногс вбивства ОСОБА_13 .

Після чого ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, в невстановлений слідством день, час та місці запропонував раніше знайомим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 , на що вони погодилися.

Взявши на себе організацію вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_9 розробив план вчинення злочину, відповідно до якого вирішив залучити виконавцями умисного вбивства ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , розподіливши при цьому між ними обов`язки.

На пропозицію ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 погодилися і тим самим вступили у попередню злочинну змову, направлену на вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб.

В подальшому, під час зустрічей, у заздалегідь визначених місцях ОСОБА_9 , спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 розробили план вчинення злочину, розподілили ролі.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 в невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_9 в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручнуютрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, яку у подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України.

Не припиняючи свої злочинні дії, спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_9 незаконно придбану вогнепальну зброю нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, у невстановленому місці, незаконно передав ОСОБА_11 для реалізації свого злочинного умислу, направленого на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 .

В свою чергу ОСОБА_11 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від І24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї,'' пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи' аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових Матеріалів», - затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення пр`р дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав, отримавши від ОСОБА_9 вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений., саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК-90>іг-з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, -яку у г подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України та після вчинення злочину спільно з ОСОБА_12 приховав на узбіччі автодороги сполученням «Черняхів - Забріддя», де в подальшому вказана зброя була вилучена в ході проведення огляду місця події від 04 - 05 червня 2019 разом з не використаними в ході вчинення умисного вбивства бойовими припасами, а саме 18 патронів кал. 5,45 мм.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 , відповідно до раніше узгоджених дій, 15.05.2019 близько 22-ї години ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зустрілися у невстановленому слідством місці, звідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, для виконання розробленого раніше ними плану, на раніше заготовленому ОСОБА_12 мотоциклі «Suzuki», без реєстрації, проїхали до території ФОП « ОСОБА_14 », що по АДРЕСА_1 , де останні з урахуванням обстановки, вибрали зручне місце для вчинення злочину.

Після цього, ОСОБА_11 , дочекавшись зручного моменту для виконання своєї частини раніше узгодженого плану, здійснив декілька пострілів з нарізної стрілецької вогнепальної зброї - виготовленої саморобним способом автомату калібру 5, 45 мм. у бік ОСОБА_13 і таким чином умисно вбив останнього за попередньою змовою групою осіб.

Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням речовини головного мозку, яка утворилась в наслідок дії вогнепальної зброї, а саме кулі.

Крім того, у невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_11 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС №662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ №576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав ручну гранату РГД-5 із вкрученим до неї підривачем типу УЗРГМ, підривач до ручної гранати УЗРГМ, гранату типу РГМ в корпусі загвинченого запал типу УДЗ, підривач тип) УДЗ, ручну короткоствольну самозарядну нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - пістолет зразка 1930/33 рр. конструкції Токарева (ТТ) калібру 7,62 мм., боєприпаси - патрони в кількості 8 шт. до вказаного пістолету калібру 7,62 мм, -патройи в кількості 34 шт., з яких 32 патрони калібру 7,62 мм та два патрони калібру 9 мм, які незаконно зберігав та перевозив територією України до вилучення працівниками поліції в ході огляду місця події, що був проведений період часу з 15 год. 20 хв. по 17 год. 45 хвил. 16.05.2019 поблизу буд. №8 по вул.Лермонтовській в м.Житомирі.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 12.07.2021 року в судовому засіданні Коростишівським районним судом Житомирської області, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 (а.п.35-40).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 та з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

При цьому, на думку апеляційного суду зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк (клопотання прокурором подано 06.07.2021, судом отримано 12.07.2021, кінцевий строк дії попередньої ухвали 18.07.2021), містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Крім того, як вбачається з журналу судового засідання від 12.07.2021 (а.п.41-42), сторона захисту була належним чином обізнана зі змістом клопотання про продовження строку тримання під вартою, була готова до розгляду даного питання, як і висловлювала свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора викладених в цьому клопотанні. Таким чином, апеляційні доводи адвоката в цій частині є необґрунтованими.

Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції, вище зазначене клопотання разом з доданими до нього матеріалами прокурором не було надано обвинуваченому ОСОБА_9 в перекладі на рідну мову останнього азербайджанську, тобто в порушення норм п.18 ч.2 ст.42 КПК України. При цьому, прокурор в суді апеляційної інстанції зазначив, що ним до суду першої інстанції 06.07.2021 було подано аналогічне клопотання попереднім його клопотанням, як за формою, так і за змістом, ці ж попередні клопотання були належно перекладені на азербайджанську мову та вручені обвинуваченому. Апеляційний суд, бере до уваги, що 12.07.2021 судове засідання судом першої інстанції проведено за участі перекладача на азербайджанську мову, яким безпосередньо здійснювався відповідний переклад доводів зазначеного клопотання прокурора, вважає, що обвинувачений, в такому випадку, був належно обізнаний зі змістом клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, був готовим до розгляду цього питання, висловлював свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора викладених в цьому клопотанні. Апеляційні посилання адвоката в цій частині є, також, необґрунтованими.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що прокурор подає ідентичні клопотання про продовження строку тримання під вартою, апеляційний не приймає до уваги, оскільки, згідно приписів ч.ч.1, 3 ст.199 КПК України, складання змісту клопотання є прерогативою виключно сторони обвинувачення.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, при цьому, адвокат ОСОБА_15 та обвинувачений категорично заперечували проти клопотання прокурора) суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження №0000155 від 16.05.2019 відносно ОСОБА_9 знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції. Апеляційні посилання захисника на необґрунтованість висунутої його підзахисному підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, є безпідставними.

В даному випадку, апеляційний суд зауважує, що відповідній оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Як вбачається з матеріалів провадження №935/2206/19, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбачені ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, зокрема, у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення ч.2 ст.115 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Апеляційний суд також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений є громадянином Азербайджанської Республіки, перебував на території України без законних на це підстав, відсутнє у останнього і місце реєстрації в Україні, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.

Апеляційний суд не може залишити по-за увагою і суспільну небезпеку правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , зокрема те, що останній обвинувачується в організації умисного вбивства, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та у незаконному придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів.

Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_9 дані, зокрема те, що він громадянин іншої держави, є неодруженим, не має утриманців (відсутні міцні соціальні зв`язки на території України), раніше судимий за вчинення на території України умисного тяжкого злочину проти власності, відбував покарання, в даний час окремо від даного кримінального провадження обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини - обвинувальний акт перебуває у провадженні Богунського районного суду м.Житомира відносно останнього за ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, як і високий рівень вчинення останнім інших кримінальних правопорушень, які на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшились та продовжують існувати.

Апеляційний суд в даному випадку вбачає і наявність ризику впливу на свідків та потерпілих у цьому провадженні. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків та потерпілих під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи пояснення прокурора та стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків та потерпілих існує до моменту безпосереднього отримання судом від них показань та дослідження їх судом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_9 у разі визнання його винним, дані про його особу (беззаперечну високу ступінь суспільної небезпеки останнього), який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а саме протиправного позбавлення життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інші правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку, апеляційні доводи адвоката про значний строк судового розгляду провадження в суді першої інстанції, та як наслідок значний строк перебування під вартою ОСОБА_9 , враховуючи вище наведене, повинні враховуватися під час вирішення питання про запобіжний захід, однак, з врахуванням стадії судового розгляду, не може бути безумовною підставою для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_9 з-під варти на даний час.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу і на те, що як встановлено за результатами апеляційного розгляду, значний строк розгляду провадження №935/2206/19, викликаний об`єктивними чинниками, зокрема: складністю провадження, кількістю обвинувачених, відповідною процесуальною поведінкою учасників цього провадження. Крім того, за цей період, відбулася неодноразова заміна захисників адвокатів обвинувачених, що призводило до неодноразового та тривалого ознайомлення їх з матеріалами кримінального провадження, та було причинами відкладення судового розгляду провадження.

Таким чином, апеляційні доводи захисника в цій частині є безпідставними.

При цьому, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Надані прокурором під час апеляційного розгляду провадження копії документів не є завіреними, а тому як доказ апеляційним судом визнаються недопустимими. Надані захисником в судовому засіданні документи, що стосуються адвокатського запиту від 05.05.2021 року, стосуються періоду досудового розслідування кримінального провадження, не мають відношення до оскарженої ухвали суду, а тому апеляційним судом у зв`язку з їх неналежністю як доказ до уваги не приймаються.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 (які б слугували безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали) під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 04.09.2021, включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: