Ухвала

19 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 428/12361/15-к
провадження № 51-4555ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 05 січня 2021 року,

встановив:

За вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.

Луганський апеляційний суд ухвалою від 05 січня 2021 року залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_5 , а вирок місцевого суду без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 22 листопада 2013 року, у період часу з 16:30 до 17:00 годині, більш точно час не встановлено, перебуваючи біля гаражу № НОМЕР_1 , який належить громадянину ОСОБА_6 та розташований на території авто гаражного товариства «Супутник» за адресою м. Сєвєродонецьк, шосе Будівельників (район електричної підстанції 110/10), побачив що поряд проходить громадянин ОСОБА_7 , який є головою правління зазначеного АГТ «Супутник» та з яким ОСОБА_5 тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Побачивши ОСОБА_7 , ОСОБА_5 спровокував з останнім словесний конфлікт, під час якого маючи намір на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , наніс останньому три удари не встановленим предметом в область голови, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження як роздільно так і у сукупності. У відповідь на протиправну поведінку ОСОБА_5 , ОСОБА_7 маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень останньому, наніс ОСОБА_5 один удар рукою в обличчя, чим заподіяв тілесне ушкодження у вигляді забійної рани нижнього повіка правого ока, що підтверджено вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 жовтня 2014 року.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вважає, що фактичні обставини справи не доводять умисного характеру дій ОСОБА_5 , а свідчать про його захист від дій потерпілого. За твердженням захисника суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_5 , проігнорував вимогу апеляційної скарги повторно дослідити докази у справі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Доводи захисника щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Обвинувачення засудженому сформульовано на підставі фактичних обставин кримінального правопорушення, установлених судом згідно з вимогами ст. 91 КПК. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень і з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційну скаргу з доповненнями засудженого на вирок місцевого суду, дав в ухвалі на виконання положень ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на доводи, наведені скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям ОСОБА_5 , та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.

В тому числі, апеляційний суд надав мотивовані відповіді на викладені в апеляційній скарзі засудженого доводи щодо його непричетності до вчинення умисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 та неузгодженості показів свідків.

Суд апеляційної інстанції встановив, що зі змісту вироку суду першої інстанції, та журналів судових засідань, місцевий суд допитав у встановленому законом порядку обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, дослідив всі матеріали кримінального провадження, перелік яких детально наведений у вироку.

Зокрема, суд взяв до уваги показання засудженого ОСОБА_5 який заперечував фактичні обставини справи викладені в обвинуваченні, стверджував, що жодних тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 не наносив, а навпаки потерпілий наніс йому тілесні ушкодження за, що і був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК, що підтверджено вироком Сєвєродонецького міського суду від 13 жовтня 2014 року, який набрав законної сили, згідно якого ОСОБА_7 повністю визнав обставини інкримінованого кримінального правопорушення; Показання потерпілого ОСОБА_7 про те, що проходячи повз ОСОБА_5 почув у свій бік лайку, потім між ним та ОСОБА_5 відбувся словесний конфлікт, який в подальшому переріс в бійку, хто першим наніс удар він не пам`ятає, можливо і одночасно. ОСОБА_5 наніс йому декілька ударів чимось металевим у лоб, оскільки було темно чим саме він не пам`ятає, захищаючись від дій ОСОБА_5 , він вдарив його у плече та під око; Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка бачила як ОСОБА_6 стримує ОСОБА_5 та заштовхує його у гараж, а потерпілий ОСОБА_7 йшов до неї на зустріч, у якого з чола та потилиці йшла кров; Показання свідка ОСОБА_6 який повідомив, що ОСОБА_7 накинувся на ОСОБА_5 та вдарив його два чи три рази рукою, потім згасло світло оскільки вони перечепилися за подовжувач і розбилась лампочка. В подальшому він виштовхав ОСОБА_7 з гаражу, потім він взяв ОСОБА_5 за плечі та вивів на вулицю. Показання експерта ОСОБА_11 , згідно яких, протиріч між давністю отриманих ушкоджень зазначених в карті травматологічного хворого, яка також була надана, не має. Потерпілий умисно самостійно не міг спричинити собі ушкодження під час нападу на іншу особу. Спричинити руками наявні рани неможливо, лише за допомогою якогось продовгуватого предмету, яким саме сказати не може, бо бачив лише рубці, а не рани, предмету також йому не надавали.

Згідно фактичних даних які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 22 лютого 2020 року, ОСОБА_5 пояснював механізм отримання ним тілесного ушкодження, припускаючи, що тілесні ушкодження потерпілого виникли через те, що той перечепився через драбину та впав.

Спростовуючи позицію ОСОБА_5 щодо невизнання фактичних обставин кримінального правопорушення, суд першої інстанції вказав, що вона побудована на повній непричетності останнього до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , а показання є недостовірними і свідчать про намагання ухилитися від кримінальної відповідальності, за скоєне та спробою підмінити його умисні дії, діями потерпілого. Крім цього вона спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 допитаних безпосередньо під час судового провадження, сумнівів у правдивості яких не встановлено, вони є послідовними, логічними та узгоджуються між собою з іншими письмовими доказами, які відповідають вимогам статей 85-87 КПК.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_6 в частині того, що ОСОБА_5 ніяких тілесних ушкоджень потерпілому не наносив, тільки відштовхував від себе, а ОСОБА_7 забіг у гараж та наніс декілька ударів ОСОБА_5 , суд першої інстанції визнав вказані показання недостовірними, розцінив їх як намагання допомогти ОСОБА_5 уникнути відповідальності за скоєне.
Спростовуючи доводи засудженого в частині наявності неузгодженості показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6 і протиріч щодо місця подій, апеляційний суд у своєму рішенні обґрунтовано вказав, що вони є безпідставними, оскільки місцем події 22 листопада 2013 року у вироку суду зазначено територія автогаражного товариства « Супутник» біля гаражу № НОМЕР_1 та у цьому гаражі, про що не заперечує сам ОСОБА_5 та вказані свідки. Щодо відсутності умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 колегія суддів вказала про те, що в даному випадку не має значення хто з сторін кримінального провадження, обвинувачений чи потерпілий, перший наніс удар один одному. Очевидно те, що кожний з них отримав тілесні ушкодження за встановлених судом обставин у присутності свідка. Щодо фальсифікації матеріалів кримінального провадження суд у своєму рішенні обґрунтовано вказав про те, що стороною захисту не заявлено жодного клопотання про визнання будь-яких доказів, досліджених у суді першої інстанції, недопустимими та неналежними у розумінні статей 85, 86 КПК.
Таким чином, даних про неправильне застосування кримінального закону колегією суддів не встановлено.

Посилання захисника на недотримання судом апеляційної інстанції засад змагальності кримінального процесу, яке виразилось у безпідставному не розгляді клопотання засудженого про повторне дослідження доказів, є неприйнятними, оскільки згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив. Згідно ухвали суду, на повторному дослідженні доказів сторони кримінального провадження у апеляційному суді не наполягали.Власне факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК та дотримано загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 цього Кодексу.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Беручи до уваги вищенаведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 05 січня 2021 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3