ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 644/5082/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1414/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 02 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їхнього представника ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 12 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ленінське, Узгенського району, Омської області, громадянина України, одруженого, працюючого на посаді дезінфектора у ФОП « ОСОБА_12 », раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з дня його фактичного взяття під варту.
До набрання вироком законної сили обрано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням певних обов`язків.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення авто-технічних експертиз № 7/757 СЕ-20 від 25 05 2020 року в сумі 1961,40 грн., № 7/784 СЕ-20 від 26 05 2020 року в сумі 1307,60 грн., комплексної судової експертизи № 7/884/885/886/11/1/143 КПСЕ-20 від 23 06 2020 року у сумі 5230,40 грн.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 30 березня 2020 року, приблизно о 21-00 годині, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним, належним ОСОБА_13 , автомобілем «Chevrolet aveo», р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Біблика в м. Харкові з боку пр. Архітектора Альошина у напрямку вул. Бекетова зі швидкістю близько 40 км/год.

Під час руху по вказаній вулиці, в районі будинку №23, ОСОБА_7 , діючи необережно, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не зменшивши швидкість і не зупинивши керований ним автомобіль, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який в цей час перетинав проїзну частину дороги справа наліво по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень помер в лікарні. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-17/116-А/20 від 27 05 2020 року причиною його смерті стала важка сукупна травма із ушкодженням внутрішніх органів та переломом кісток скелету, яка ускладнилась декомпенсованим безповоротнім травматичним шоком та гострим розладом кровообігу. Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №7/757СЕ-20 від 25 05 2020 року, у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Chevrolet aveo», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Він мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. У діях водія автомобіля «Chevrolet aveo», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 .
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від основного покарання у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з випробуванням строком у три роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене йому покарання є занадто суворим, оскільки останній визнав свою провину у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, до нього можливо застосувати положення ст. 69 КК України.

Крім того, вказує на наявність такої неврахованої судом першої інстанції пом`якшуючої покарання обставини, як добровільне відшкодування збитку, оскільки з моменту госпіталізації потерпілого до лікарні, він забезпечував його усіма необхідними ліками.

Зазначив, крім іншого, що оскільки професію водія є єдиною, якою він володіє, то призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, позбавить його можливості сплати матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілій стороні, а також позбавить його можливості утримувати власну родину.

На вказану апеляційну скаргу потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 подано заперечення, в яких вони просили про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду щодо ОСОБА_7 без змін.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представник ОСОБА_11 вважали вирок суду законним та обґрунтованим, підстав же для задоволення апеляційної скарги не вбачали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , думки прокурора, потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення йому покарання із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, працює у ФОП « ОСОБА_12 » на посаді дезінфектора, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце проживання, а також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та судому розгляду.

При цьому, обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання судом не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті, а навпаки є максимально наближеним до мінімального.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на наявності обставин, що можна визнати пом`якшуючими при призначенні йому покарання, вказуючи при цьому на його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказані обставин вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставинами, що його пом`якшує. Наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

Що стосується посилання обвинуваченого на таку пом`якшуючу покарання обставину, як добровільне відшкодування завданого збитку, то її наявність не знайшла свого підтвердження та спростовується поясненнями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , наданими як в судовому засіданні суду першої інстанції так і в запереченнях до апеляційної скарги, з яких вбачається, що обвинувачений мав спроби надати допомогу у лікування потерпілого, але здійснював це вибірково, тобто купував не всі необхідні ліки, а лише їх частину, наголошуючи при цьому, що він не буде лікувати хвороби потерпілого, які є супутними та не викликані наслідками ДТП.

Крім того, потерпілі наголосили на тому, що в зі спливом двох днів обвинувачений взагалі відмовився від надання допомоги потерпілому, а після його смерті жодного разу не зателефонував, не висловив співчуття, не говорячи вже про відшкодування витрат на поховання.

Будь-яких доказів, які б свідчили про добровільне відшкодування збитків потерпілим, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду ОСОБА_7 надано не було.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги, враховуючи позицію потерпілих, викладену в запереченнях на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та, відповідно, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. ст.69, 75 КК України не вбачається.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить не застосовувати щодо нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що єдиними джерелом доходу для нього є професія водія, проте колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Тобто, факт відсутності з боку ОСОБА_7 порушень правил дорожнього руху та відсутність щодо останнього складених протоколів про порушення правил дорожнього руху не може бути вирішальною підставою, що звільняє обвинуваченого від призначення додаткового покарання.

Більш того, твердження ОСОБА_7 про те, що професія водія є єдиним джерелом заробітку для нього, спростовується матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких ОСОБА_7 є офіційно працевлаштованим у ФОП « ОСОБА_12 » на посаді дезінфектора (а.с. 68).

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 12 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4