Справа № № 585/876/20
Номер провадження 1-в/585/101/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
05 серпня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

представника ДУ Роменська ВК № 56 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в режимі відеоконференцзв`язку клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1984 року народження про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,-

В С Т А Н О В И В:
1. Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням і просить амінити йому невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
2. Своє клопотання ОСОБА_4 мотивує тим, що він є засудженим вироком апеляційного суду м.Херсон від 09.11.2007 року до покарання у виді довічного позбавлення волі. На час звернення до суду він відбув 14 років 4 місяці позбавлення волі в умовах утримання максимального рівня безпеки. Подальше утримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 12.03.2019 року Європейстким Суд по правам людини, постановив рішення в справі «Петухов проти України № 2». Заявник в даній справі відбуває довічне позбавлення волі в умовах виконання покарання України. Стверджує, що механізм президентського помилування, як єдиний спосіб звільнення від покарання, є недостатнім і відкритим і передбаченим механізмом звільнення. Суд встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. На його думку, покарання повинно бути пом`якшено йому в зв`язку з невідповідністю чинного кримінального законодавства України рішенню Європейського суду з прав людини. Таке право на перегляд довічного покарання особа має незалежно від закріплених механізмів його реалізації в законах України. Вважає, що рішення Європейського суду з прав людини являється джерелом права в Україні і в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх актів за юридичною силою, крім Конституції України. Відповідно до ч.3 ст.74 КК, призначення покарання засудженому, яке перевищує санкцію нового закону, знижує до максимальної міри покарання, установленої санцією нормативного акту нового Закону, яким він вважає Рішення ЄС «Пєтухов проти України № 2». Таким чином, його покарання повинно бути пом`якшено.
3. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 просив відмовити. Зазначив, що безпідставне та необґрунтоване, в Україні відсутній Закон з приводу заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні представник ДУ Роменська ВК № 56 ОСОБА_6 суду пояснив, що засуджений ОСОБА_4 в установі перебуває з 02.12.2011 року. Вже тричі за цей період лікується в установі м.Херсон, а тому повну характеристику на цього засудженого надати не можливо. За той період , що ОСОБА_4 відбував покарання в Роменській ВК № 56 він характеризувався негативно. До праці не залучався в зв`язку з хворобою. Стягнення за порушення правил тримання в установі у засудженого були, але вони погашені. Вважав, що подане засудженим ОСОБА_4 клопотання не підлягає задоволенню, оскільки КК не передбачає заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на інший вид покарання.

4. Суд, вислухавши пояснення засудженого, адвоката, представника установи, прокурора, ознайомившись з матеріалами справи, прийшов до наступних висновків.
5. Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду Херсонської області від 09 листопада 2007 року ( за ч. 4 ст. 187,289 ч.2, п. п.1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахується з 20 вересня 2006 року (а. с.8-19). Вирок набув законної сили 04.03.2008 року.

Згідно характеристики на засудженого ОСОБА_4 вбачається, що засуджений ОСОБА_4 заохочень не має, стягнень 7, які погашені на сьогодні. Перебуває на профілактичному обліку у психолога як особа, схильна до самогубства. У відношенні до представників адміністрації не зажди ввічливий. За характером потайний, легко збуджується. Зі співкамерниками не конфліктує. Лідерських якостей не проявляє. До суспільно-корисної праці в межах слідчого ізолятора не залучається. Ініціативи не проявляє. На виробництві УВП до праці не залучався, у зв`язку з небажанням працювати. Соціально-корисні зв`язки підтримує шляхом листування.( а.с.49-51).

6. Вирішуючи клопотання засудженого, суд виходить з наступних норм права.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочин, передбачений п. п.1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Статтею 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Ч.1 ст.9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання. Таким чином, суд має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами.

Згідно п.13 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; п.1 частини 2 ст. 539 КПК України, вирішення порушеного заявником питання, віднесено до компетенції місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Відповідно до ч.3 ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

7. В цій справі засуджений ОСОБА_4 просить суд замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання на підставі ч.3 ст.74 КК України, застосувавши висновки Європейського Суду у справі «Петухов проти України №2», як такі, що змінюють санкцію ч.2 ст.115 КК України. Такі доводи засуджений обґрунтовує тим, що у рішенні «Петухов проти України №2» ЄС визнав, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. Такі висновки ЄС, на думку засудженого, є змінами до ч.2 ст.115 КК України, оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.

8. З такими доводами засудженого суд не може погодитись виходячи з наступного.
Так, Європейський Суд у своєму рішення «Петухов проти України №2» постановив, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. В розділі V цього, рішення Європейський Суд зазначив: «Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням. Суд повторює, що відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Суду в усіх справах, в яких вони є сторонами, а Комітет міністрів Ради Європи здійснює нагляд за їхнім виконанням. З цього випливає, що рішення, в якому Суд встановив порушення, юридично зобов`язує державу-відповідача не просто виплатити відповідним особам суми справедливої сатисфакції, присуджені за статтею 41 Конвенції, але й вжити заходи загального та/або індивідуального характеру під наглядом Комітету міністрів. Держава зобов`язана вживати такі заходи також щодо інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, зокрема, шляхом усунення проблем, які призвели до таких висновків Суду. Порушення статті 3 Конвенції, яке Суд встановив у цій справі у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі було таким, яке не можливо було скоротити, впливає на багатьох людей. На розгляді Суду перебувають більше шістдесяти аналогічних заяв і можливо буде подано багато інших. Тому перед розглядом індивідуальних вимог заявника щодо справедливої сатисфакції за статтею 41 Конвенції Суд бажає розглянути, якими можуть бути наслідки для держави-відповідача відповідно до статті 46 Конвенції. Суд повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить статті 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Тим не менш, Суд зазначає, що оскільки ця справа стосується питання, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду. (п.190-194 рішення ЄС «Петухов проти України (№ 2) 09.09.2019 http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-191703)

Таким чином, встановлені Європейським Судом порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського Суду з прав людини у справах проти України, шляхом реформи покарання у виді довічного позбавлення волі і жодним чином не скасовує санкцію ч.2 ст.115 КК України в частині права суду призначати покарання у виді довічного позбавлення волі.

Більше того, у п. 168 рішення «Петухов проти України №2» ЄС наголосив на принципах та висновках, які наведені у згаданому рішенні у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 103 122, нещодавно узагальнені в рішенні у справі «Мюррей проти Нідерландів» [ВП] (Murray v. Netherlands) [GC], заява № 10511/10, пункти 99 100, ЄСПЛ 2016). Зазначивши, що «Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 59 81)».

Оскільки на час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_4 , Верховною Радою України Закону, яким би вносились зміни до санкції ч.2 ст.115 КК України не приймалося, то підстави для застосування ч.3 ст.74 КК України у суду відсутні.

9. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України, на даний час поки що передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, і такою можливістю ОСОБА_4 вправі скористатися. Суд погоджується з доводами засудженого ОСОБА_4 , що, на сьогоднішній день, призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції про права людини, оскільки, як постановив ЄС своєму рішенні «Петухов проти України №2» є таким, яке не можливо скоротити. Однак, ця обставина не може бути підставою для застосування ч.3 ст.74 КК України для скорочення покарання ОСОБА_4 за вироком з довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання. Аналіз висновків, викладених ЄС у рішення «Петухов проти України №2» дає суду підстави вважати, що не сама наявність покарання у виді довічного позбавлення волі за окремі злочини порушує ст.3 Конвенції, а відсутність в Законі чітких критеріїв можливості перегляду такого покарання у майбутньому після тривалого виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, є порушенням Конвенції, що не тотожне поняттю «скасування покарання у виді довічного позбавлення волі».
Отже, нормами Кримінального кодексу України визначені підстави заміни не відбутої частини покарання більш м`яким та саму процедуру розгляду таких питань, при цьому суд виходить з вимоги визначеності правової норми, закріпленої у рішенні Конституційного суду України від 29 червня 2010 року у справі за Конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях покладає обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а не обов`язок суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

10.За таких обставин, виходячи з вище викладеного, в задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 7,9, 376, 537, 539КПК України, Суд,-

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1984 року народження про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала набирає законної сили в день розгляду справи апеляційним судом, якщо таку не було скасовано.

Повний текст ухвали оголошено 10 серпня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО
МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1