Справа № 361/4330/20
Провадження № 1-кп/361/700/20
У Х В А Л А

підготовчого судового засідання

12 серпня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю прокурора - ОСОБА_3

представника потерпілого - ОСОБА_4

обвинувачених - ОСОБА_5

- ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7

- ОСОБА_8

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Бровари обвинувальний акт з додатками в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000387 від 07.02.2019, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Борзна Чернігівської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

07.07.2020 до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з додатками в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України.

В підготовчому судовому засіданні 11.08.2020 прокурор ОСОБА_3 просила призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, представник потерпілого ОСОБА_4 проти цього не заперечував.

Захисник обвинувачених ОСОБА_7 заявив клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, мотивуючи його невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, висуненням прокурором неконкретного обвинувачення, що грубо порушує право ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на захист, унеможливлює призначення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта. Так, вироком Дарницького районного суду м. Києва від 24.07.2019, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 та Постановою Верховного Суду України від 27.02.2020, за ч. 3 ст. 185 КК України засуджено ОСОБА_11 до 6 років 6 місяців позбавлення волі, ОСОБА_12 - до 5 років позбавлення волі, за вчинення ними 13.12.2018 за попередньою змовою групою осіб таємного викрадення належного ОСОБА_5 майна загальною вартістю 13 110 грн. 33 коп. з проникненням до будинку по АДРЕСА_1 . 30.01.2019 потерпіла ОСОБА_5 з чоловіком ОСОБА_5 впізнали й затримали ОСОБА_12 , того ж дня, близько 16 години, ОСОБА_5 з ОСОБА_6 перевезли ОСОБА_11 з м. Бровари Київської області до м. Києва та близько 17 години 30.01.2019 передали обох осіб співробітникам патрульної поліції, які доставили їх до Дарницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві. За переконанням захисту, обвинувачені діяли в межах частин другої, третьої статті 207 КПК України виключно зі суспільно корисним умислом, що полягав у затриманні й доставленні до компетентного органу для притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, які вчинили злочин; після прибуття до відділення поліції ОСОБА_11 , 1987 року народження, до того судимий 03.09.2003 Обухівським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України, 22.03.2005 Богуславським районним судом Київської області зв ч. 3 ст. 185 КК України, 13.09.2011 Обухівським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, 10.03.2015 Обухівським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України, 21.06.2019 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України, з заявою про вчинення відносно нього будь-якого злочину не звертався, скарг щодо стану здоров`я не мав. Наведене дає підстави стверджувати, що, звертаючись з заявою за фактом вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, відомості за якою внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000387 від 07.02.2019, ОСОБА_11 переслідував мету ухилення від кримінальної відповідальності шляхом тиску на подружжя ОСОБА_13 ; дії обвинувачених виключно з примусового доставлення ОСОБА_11 як особи, що обґрунтовано підозрювалась у вчиненні злочину, з м. Бровари до м. Києва для передачі правоохоронним органам, під час яких не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи, не були суспільно небезпечними й не підпадають під поняття злочину в розумінні ст. 11 КК України в контексті ч. 1 ст. 38 КК України, однак це залишилось поза увагою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 , яка замість закриття кримінального провдження скерувала до суду обвинувальний акт. Наразі в Державному бюро розслідувань перебуває кримінальне провадження № 0000900 за ч. 1 ст. 365 КК України за фактами перевищення співробітниками Броварського ВП ГУНП в Київській області службових повноважень, завідомо незаконного затримання, підроблення документів, використання завідомо підроблених документів при проведенні досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019.

Сторона захисту переконана, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 291 КПК України, в ньому відсутній виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, а неконкретне формулювання обвинувачення не містить точного часу вчинення злочинів та їх наслідків, способу проникнення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у житло ОСОБА_11 з описанням дій, які вони для цього вчинили, та мотиву, яким керувалися. Крім того, диспозиція ст. 162 КК України не містить кваліфікуючої ознаки вчинення кримінального правопорушення, який наразі класифікується як кримінальний проступок, за попередньою змовою групою осіб; якщо слідчий і прокурор дійшли переконання, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 діяли за такою змовою, як зазначено у формулюванні обвинувачення, їх дії повинні кваліфікуватися за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України. Також у формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 146 КК України не вказано, який період часу ОСОБА_11 внаслідок дій останніх був незаконно позбавлений волі, в чому полягав корисливий мотив дій обвинувачених та яке фізичне і психологічне насильство застосував кожний із них до потерпілого, що призвело до його фізичних страждань. Неконкретне формулювання обвинувачення у затвердженому прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 обвинувальному акті унеможливлює здійснення особами, які притягаються до кримінальної відповідальності, захисту від такого обвинувачення. Крім наведеного, в обвинувальному акті, 01.07.2020 погодженому прокурором ОСОБА_14 , місцем проживання потерпілого зазначено адресу раніше неофіційно орендованого ним житла, тоді як ОСОБА_11 з 24.07.2019 відбуває покарання за вчинення відносно ОСОБА_5 злочину в ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35», про що не могла не бути обізнаною процесуальний керівник у кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019. Також дотепер слідчим і прокурором у порушення вимог статті 290 КПК України стороні захисту не наданий доступ до всіх матеріалів досудового розслідування та речових доказів, а реєстр матеріалів досудового розслідування всупереч вимогам частини другої статті 109 КПК Українине містить відомостей про всі прийняті по справі процесуальні рішення. Наведені грубі порушення, допущені за сприянням прокурора Броварськрої місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 , зумовлюють повернення обвинувального акта вказаному прокурору для їх усунення.
Захисник обвинувачених ОСОБА_8 , пославшись на обов`язок суду на виконання п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 24.10.2003 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним, містило дані про злочин, в якому обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, просив повернути обвинувальний акт процесуальному керівнику в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 ОСОБА_14 для усунення допущених грубих порушень КПК України. Зауважив, що, згідно з формулюванням обвинувачення в цьому провадженні, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 незаконно проникли за місцем проживання ОСОБА_11 - до квартири АДРЕСА_2 , однак дії, кваліфіковані за ч. 2 ст. 146 КК України, розпочали відносно останнього в квартирі АДРЕСА_3 , що також вимагає з`ясування.

Вислухавши думки обвинувачених, що підтримали позицію своїх захисників, прокурора ОСОБА_3 і представника потерпілого ОСОБА_4 , які, не вбачаючи підстав для повернення обвинувального акта, просили відмовити в задоволенні клопотання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 91 КПК України, в кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце спосіб й інші обставини), та винуватість обвинуваченого у його вчиненні, згідно з частиною другою статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, покладається на слідчого і прокурора. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 3 КПК України, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно з частиною четвертою статті 110 КПК України, процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, є обвинувальний акт, що, на думку суду, структурно повинен відповідати вимогам статті 291 КПК України, а змістовно - також іншим вимогам кримінального процесуального закону.

За правилами частини першої статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є процесуальним документом, що визначає предмет судового розгляду; в разі визнання особи винуватою мотивувальна частина вироку, відповідно до положень пункту 2 частини третьої статті 374 КПК України, має містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням всіх обставин кримінального правопорушення. В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, та фабули обвинувачення, що виступає фактичною моделлю вчиненого злочину. Питання дотримання слідчим і прокурором вимог статті 291 КПК України стосовно форми та змісту обвинувального акта з`ясовується судом саме в підготовчому судовому засіданні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права. Однією з гарантій права на справедливий суд відповідно до статті шостої Конвенції є негайна і детальна поінформованість обвинуваченого про характер висунутого проти нього обвинувачення, при цьому суд має схилятися до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття звинувачення, про що йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Девеер проти Бельгії». В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, у будь-якому випадку надані йому відомості повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки до адекватного захисту, а в рішеннях «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999, «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006, «Даллас проти Угорщини» від 01.03.2001 суд вказав, що надання повної детальної інформації стосовно пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду; право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення має розглядатися у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» пункту 3 статті шостої Конвенції. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 констатовано, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру.

Аналіз положень пункту 13 частини першої статті 3, статей 20, 91, пункту 5 частини другої статті 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не містить в собі суперечностей, вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього.

Перевіривши обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 на відповідність чинному законодавству, суд дійшов висновку про формулювання слідчим СВ Броварського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_15 при його складанні всупереч стандартам Європейського суду з прав людини та вимогам КПК України неконкретного обвинувачення, що залишилось поза увагою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 , яка затвердила процесуальний документ.

Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 інкримінуються незаконне проникнення до житла та незаконне позбавлення волі ОСОБА_11 , вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань, при цьому в обвинувальному акті відсутні відомості про час і спосіб проникнення обвинуваченими до орендованої ОСОБА_11 у ОСОБА_16 квартири АДРЕСА_2 , а також у подальшому до квартири АДРЕСА_3 , де в нез`ясований час останні розпочали відносно потерпілого злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, в процесуальному документі не зазначено, в чому полягав корисливий мотив ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які саме дії фізичного та психологічного характеру вчинив кожний із них, що призвело до фізичних страждань ОСОБА_11 , та в чому полягали такі страждання, який період часу тривало незаконне позбавлення потерпілого волі та яку мету при цьому переслідували обвинувачені.

За переконанням суду, неконкретне обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 унеможливлює реконструювання подій злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України, з`ясування об`єктивної та суб`єктивної сторін як необхідних елементів їх складу, роз`яснення судом обвинуваченим на виконання вимог статті 348 КПК України суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

За змістом статті 22 КПК України, функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він створює необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання обов`язків, недопустимим є покладення на суд функцій, властивих органам досудового розслідування та державного обвинувачення; крім того, за правилами статті 338 КПК України, зміна прокурором правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, така зміна неприпустима за умов допущених при обвинуваченні особи суперечностей або неповноти.

Неналежне формулювання в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перешкоджає призначенню справи до судового розгляду, при цьому в пункті 3 частини третьої статті 314 КПК України передбачено повернення судом обвинувального акта прокурору в разі його невідповідності вимогам цього Кодексу, тому обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 підлягає поверненню до Броварської місцевої прокуратури Київської області для усунення недоліків, допущених при його складанні.

В підготовчому судовому засіданні захисником обвинувачених ОСОБА_8 заявлено клопотання про скасування арешту на належний ОСОБА_5 автомобіль «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 , визаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019, мотивоване тим, що в подальшому застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба. Так, в ході обшуку на підставі ухвали слідчого судді вилученоналежний ОСОБА_5 автомобіль «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 та ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.02.2019 за клопотанням слідчого Броварського відділу поліції ОСОБА_17 , погодженим прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 , на вказаний транспортний засібнакладено арешт, мотивований майбутнім проведенням по справі експертиз з дослідженням речового доказу. Разом із тим, у кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 слідчим не призначено жодної експертизи, а 15.04.2019 повідомлено про завершення досудового розслідування, тобто можливість вчинення з автомобілем будь-яких дій з того часу вичерпано, однак скерування прокурором Броварської місцевої прокуратури ОСОБА_14 до суду обвинувального акта відбулось лише 07.07.2020. При цьому понад півтора роки автомобіль «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 безпідставно перебуває на відкритому майданчику, де внаслідок дії природних факторів піддається поступовій руйнації, та, не виключено, розукомплектуванню, однак численні звернення з приводу передачі його власнику ОСОБА_5 - дружині обвинуваченого ОСОБА_5 , процесуальний керівник ОСОБА_14 ігнорувала, чим грубо порушила права матері двох малолітніх дітей, вилучення автомобіля в якої потягло суттєві негативні зміни в організації життя родини, на мирне володіння майном. Оскільки власниця арештованого транспортного засобу, який фактично не має статусу речового доказу, тому що не відповідає наведеним у частині першій статті 98 КПК України критеріям, не є обвинуваченою в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019, він не може бути використаний для забезпечення цивільного позову й не підлягає конфіскації, яка санкціями ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України не передбачена, просив скасувати арешт на автомобіль «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 .

Вислухавши думки обвинувачених і захисника ОСОБА_7 , що підтримали клопотання, прокурора і представника потерпілого, які заперечували проти його задоволення, суд відмовляє в задоволенні клопотання, оскільки в підготовчому судовому засіданні в разі відсутності підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 КПК України, суд на виконання вимог статті 315 КПК України вирішує тільки питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, при цьому рішення щодо речових доказів, скасування арешту майна приймається судом при ухваленні вироку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розглядi справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Усталена практика Європейського Суду з прав людини вказує на необхідність дотримання положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, згідно з яким будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Малама проти Греції» від 01.03.2001, «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007), забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, такого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982), тобто має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986). У справах «Бакланов проти Російської Федерації» від 09.06.2005, «Фрізен проти Російської Федерації» від 24.03.2005 Європейський Суд з прав людини наголошує, що будь-яке втручання у право власності з боку держави повинно бути законним і не бути свавільним.

Не оцінюючи законність арешту автомобіля «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 з 20.02.2019 в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019, обвинувальний акт в якому попри повідомлення підозрюваним ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку частини першої статті 290 КК України про завершення досудового розслідування 15.04.2019 прокурором ОСОБА_14 скерований до суду лише 07.07.2020, суд переконаний, що за досліджених обставин позбавлення родини ОСОБА_13 , яка виховує синів ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , правом користуватися транспортним засобом для вирішення соціально-побутових проблем є невиправданим індивідуальним надмірним тягарем, тому в межах своєї компетенції на стадії підготовчого судового засідання вважає необхідним для відновлення прав власника передати автомобіль на відповідальне зберігання ОСОБА_5 , дозволивши користуватися ним.

Згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2019 ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці; будь-які інші відомості у суду відсутні, з клопотаннями про застосування до обвинувачених запобіжного заходу прокурор ОСОБА_3 під час підготовчого судового засідання не зверталась.

Керуючись ст.ст. 314, 369, 395 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Обвинувальний акт з додатками в кримінальному провадженні № 0000387 від 07.02.2019 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України повернути до Броварської місцевої прокуратури Київської області для виконання вимог статті 291 КПК України, зокрема складання обвинувального акта з зазначенням об`єктивної та суб`єктивної сторін злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146 КК України, місцезнаходження потерпілого ОСОБА_11 .

Речовий доказ: автомобіль «ЗАЗ Vida» н.з. НОМЕР_1 , який перебуває на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, передати на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_5 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Броварський міськрайонний суд.

Суддя ОСОБА_1