Справа № 303/5690/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/202/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2019 року у кримінальному провадженні про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисників адвокатів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 - 110 880 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 270 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Згідно з вироком,ОСОБА_6 о 21 год. 40 хв. 02 січня 2016 року, керуючи технічно-справним автомобілем марки «BMW 520», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «М-06» сполученням «Київ-Чоп» у напрямку м.Ужгород із мінімально встановленою слідством швидкістю, приблизно 115 - 123,5 км/год., що значно більша за допустиму поза межами населеного пункту (90 км/год.), не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.6 (г) Правил дорожнього руху України, наближаючись до перехрестя нерівнозначних доріг автодороги «М-06» сполученням «Київ-Чоп» - повороту до населеного пункту с.Іванівні Мукачівського району, допустив зіткнення із невстановленим транспортним засобом типу «Мікроавтобус», який здійснював маневр повороту із головної дороги смуги руху в напрямку м.Мукачево на другорядну с.Іванівці Мукачівського району. Після вказаного зіткнення автомобіль марки «BMW 520», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 виїхав на смугу зустрічного руху, де навпроти автобусної зупинки відбулося зіткнення із автомобілем марки «ВАЗ 217030», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , який рухався своєю смугою руху у напрямку м.Мукачево.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди за висновком судово-медичної експертизи № 8 від 10 лютого 2016 року водій автомобіля «ВАЗ 217030» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому 6-го ребра зліва, правобічного пневмотораксу, забою легенів, закритого уламкового перелому діафізу лівої стегнової кістки у верхній третині, закритого перелому шиловидних відростків правих променевої та ліктьової кістки, розвитку тромбоемболії легеневої артерії, гострої серцевої та легеневої недостатності, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та знаходяться в прямому причинно- наслідковому зв`язку з безпосередньою причиною настання смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 в реанімаційному відділенні Мукачівської ЦРЛ.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням змін, просить скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2019 рокута призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного судового розгляду, істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, на переконання апелянта, порушення норм процесуального права та неповнота судового розгляду полягають у призначенні до розгляду незаконного обвинувального акта, невирішенні всіх клопотань учасників процесу, не допитані свідки, яких суд викликав, але з невідомих причин не допитав.

Як зазначає обвинувачений, в оскаржуваному вироку судом не надано оцінки показанням свідків, які були допитані в судовому засіданні та невірно відображено їх покази.

На його переконання, такі докази, як висновок комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1476/1477, висновок судової авто технічної експертизи №151, протокол слідчого експерименту від 10 листопада 2016 року є недопустимими доказами.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисників на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора, потерпілої та її представника, які заперечили проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.01.2016 року з фототаблицею та схемою ДТП до нього, в ході якого встановлено місце дорожньо-транспортної пригоди, що знаходиться на автодорозі «Київ-Чоп» поблизу с.Іванівці Мукачівського району; оглядом транспортних засобів, пошкоджених внаслідок ДТП, марки «BMW 520», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 та марки «ВАЗ 217030», д.р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_13 ; протоколами тимчасових доступів до автомобілів «BMW 520», д.н.з. НОМЕР_1 , та «ВАЗ 217030», д.р.н. НОМЕР_2 , від 20.01.2016 року; визнанням та приєднанням зазначених транспортних засобів речовими доказами; висновком судової автотехнічної експертизи №102 від 17.03.2017 року, згідно з даними якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій автомобіля «BMW 520», р.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_6 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 12.3 та 12.6(г) ПДР; в даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху водій автомобіля «ВАЗ-217030», д.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_13 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 12.3 та 12.6(г) ПДР; в даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху водій невстановленого вантажного мікроавтобуса повинен був діяти відповідно до вимог пункту 16.13 ПДР; висновком судової автотехнічної експертизи №149 від 14.03.2016 року, відповідно до якого робоча гальмівна система, рульове керування, система освітлення та світлової сигналізації, а також ходова частина автомобіля «BMW 520», д.н. НОМЕР_3 , пошкодилися в результаті його загорання (пожежі), тому перевірити їх технічний стан не надалося можливим. Пошкодження вищезгаданих систем автомобіля «BMW-520», д.н. НОМЕР_3 , пожежею виникло під час даної дорожньо-транспортної пригоди; висновком транспортно-трасологічної експертизи №10/21 від 24.02.2016 року, згідно з яким в момент первинного контактування автомобіль «BMW-520» д.н. НОМЕР_3 , переднім лівим кутом контактував з передньою частиною лівого борта автомобіля «ВАЗ-217030», д.н. НОМЕР_4 . Основними ознаками, які вказують на розташування місця зіткнення є закінчення фіксації сліду шин та початку осипу, тобто на смузі руху до м.Мукачево, на відстані близько 1.1 метр від осьової лінії, при цьому автомобіль «ВАЗ-217030», р.н. НОМЕР_4 , рухався в положенні, близькому до паралельного до осьової лінії; висновком судово-медичної експертизи №8/2016 від 10.02.2016 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_13 настала внаслідок поєднаної тупої травми грудної клітки і кінцівок, яка супроводжувалася переломом 6-го ребра зліва, правобічним пневмотораксом, забоєм легенів, закритим уламковим переломом діафіза лівої стегнової кістки у верхній третині, закритим переломом шиловидних відростків правих променевої та ліктьової кістки. Зазначені тілесні ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів по ударному механізму спричинення, можливо їх виникнення в салоні легкового автомобіля водія, в результаті зіткнення транспортних засобів та потягли за собою смерть ОСОБА_13 і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і є безпосередньою причиною настання смерті, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку. По давності виникнення тілесні ушкодження вкладаються в дату ДТП, що мало місце 02.01.2016 року; слідчим експериментом, проведеним за участю свідка ОСОБА_14 , в ході якого останній на місці події - автодороги сполученням «Київ-Чоп», поблизу автобусної зупинки в с. Іванівці Мукачівського району показав та розповів про обставини ДТП, очевидцем якої був.
Вказаний слідчий експеримент був проведений належним чином та відповідно до КПК України в максимально схожих умовах, в яких сталася подія, за участю свідка ОСОБА_14 , за наслідками якого встановлені вихідні дані події.
На переконання апеляційного суду, нездійснення судом допиту свідка ОСОБА_14 , за участі якого було проведено слідчий експеримент, не свідчить про недопустимість вказаного доказу, який безпосередньо досліджувався місцевим судом і покладений в основу обвинувального вироку.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №151 від 28.04.2017 року, яка проведена на основі даних, отриманих у ході досудового розслідування, та зокрема на підставі наданих показань водія автомобіля «BMW 520» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 щодо механізму розвитку ДТП, останні є технічно неспроможні, натомість встановлено, що з технічної точки зору причиною виникнення даної пригоди стало перевищення максимально допустимої швидкості руху водієм ОСОБА_6 для даної ділянки шляху.
За висновком комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1476/1477, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, швидкість автомобіля «BMW 520», р.н.з. НОМЕР_3 , перед пригодою становила біля 115... 123.5 км/год. Дійсна величина швидкості на момент пригоди була більшою, оскільки в розрахунках не враховані втрати кінетичної енергії витраченої на деформацію автомобіля. Врахувати останнє експертам не надається можливим, оскільки на даний час не має апробованої та затвердженої для використання в експертній практиці методики даних досліджень. Повний зупиночний шлях автомобіля «BMW 520», р.н.з. НОМЕР_3 , в даних дорожніх умовах становить відстань 116... 123.5 м. Рухаючись з допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 90км/год., водій автомобіля «BMW 520», р.н.з. НОМЕР_3 , гр. ОСОБА_6 мав би технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення з невстановленим вантажним мікроавтобусом шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, залишаючись на своїй правій смузі руху. Технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем «ВАЗ- 217030», д.н. НОМЕР_2 , заключається для гр. ОСОБА_6 у виконанні ним вимог Правил дорожнього руху, а саме п.п. 12.3 та 12.6(г). З технічної точки зору причиною виникнення ДТП стало перевищення максимально допустимої швидкості руху водієм автомобіля «BMW 520», р.н.з. НОМЕР_3 , гр. ОСОБА_6 .
За висновком судової автотехнічної експертизи №150 від 14.03.2016 року пошкодження, наявні на автомобілі «ВАЗ-217030», д.н. НОМЕР_2 , характерні для контактування з іншим об`єктом - автомобілем марки «BMW», моделі «520», реєстраційний номер НОМЕР_3 . На момент огляду і експертного дослідження робоча гальмівна система автомобіля «ВАЗ-217030», д.н. НОМЕР_4 , знаходилася в технічно справному стані, а система рульового керування, система освітлення та світлової сигналізації та ходова частина - знаходилися в непрацездатному стані та не могли виконувати функції, передбачені конструкцією. Несправність системи рульового керування, системи освітлення та світлової сигналізації та ходової частини автомобіля «ВАЗ-217030», д.н. НОМЕР_4 , виникли в результаті ДТП.
За висновком комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз №1476/1477 від 07.06.2016 року причиною ДТП, що мало місце 02.01.2016 року, з технічної точки зору є обставини, пов`язані з виїздом автомобіля «BMW -520», д.н. НОМЕР_3 , на смугу зустрічного руху, тобто смугу руху автомобіля «ВАЗ-217030», р.н НОМЕР_5 .
Ураховуючи, що ці експертизи проведено особами, які володіють спеціальними знаннями, мають право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення відповідних експертиз та були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертиз та вважати їх висновки недостовірними у суду немає.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми, місцевий суд, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.
Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з ч.2 ст. 42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно з п.3 ч.2 ст. 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку, як це передбачено ст. 293 КПК України. Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж.
Висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (ч.2 ст. 347 КПК України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує в обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (ч.1 ст. 348 КПК України).
Таким чином, на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
З обвинувального акта щодо ОСОБА_6 вбачається, що в ньому повно і чітко викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення із зазначенням обставин, які, відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також правова кваліфікація дій обвинуваченого.
Таким чином, вважати, що при складанні, затвердженні та направленні обвинувального акта до суду допущено порушення, які в подальшому вплинули на справедливість ухваленого судового рішення, підстави відсутні.
З огляду на те, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, твердження апелянта в частині відсутності перевірки ролі та винуватості кожного із учасників дорожньо-транспортної пригоди не заслуговують на увагу.
Оскаржуване судове рішення свідчить, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі, зазначені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судових засіданнях доказам.
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що районний суд оцінив усі докази у сукупності, визнав їх взаємоузгодженими, належними та допустимими й такими, що в своїй сукупності доповнюють один одного, та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом.
Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення не встановлено.
Твердження захисника про те, що місцевий суд не допитав свідка ОСОБА_14 , апеляційний суд не вбачає підставою для скасування оскаржуваного вироку, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції здійснював усі передбачені законом заходи для виклику цього свідка, проте останній не з`являвся у судові засідання, ухвалою від 10 вересня 2018 року (т.1 а.к.п.182) до ОСОБА_14 було застосовано привід, який не було виконано у зв`язку із перебуванням останнього за кордоном в Чеській Республіці, що підтверджується відповіддю начальника Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУ НП у Закарпатській області ОСОБА_15 (т.1 а.к.п.185), поясненнями батька ОСОБА_16 та рапортом ДОП.
Водночас, відповідно до ст.85 КК України, засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань на підставі закону про амністію або акта про помилування.

Частиною 1 ст.86 КК України передбачено, що амністія оголошується Законом України відносно певної категорії осіб.

Законом України «Про застосування амністії в Україні» регулюються умови та порядок звільнення осіб від відбування покарання.

Так, відповідно до ст.1 Закону амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Амністія не застосовується до осіб, визначених статтею 4 цього Закону.

Згідно із статтею 5 Закону дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання законом про амністію чинності.

Відповідно до статті 6 Закону особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності законом про амністію.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з клопотанням, в якому, зазначаючи, що в разі встановлення його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, просить застосувати до нього положення Закону України «Про амністію у 2016 році».

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 є батьком двох неповнолітніх дітей ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.к.п.90) та ОСОБА_6 (т.1 а.к.п.91).

Злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є необережним тяжким злочином.

Пунктом «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років..., визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 підпадає під дію пункту «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та підлягає звільненню від відбування основного та додаткового покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, призначеного йому за вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2019 року.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Клопотання ОСОБА_6 задоволити.

На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді п`ятьох років позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки, призначених вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4