Провадження №1-кс/932/5319/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м.Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 погоджене із прокурором місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 про арешт майна -

В С Т А Н О В И В:

04.09.2020 слідчий звернувся із вказаним клопотанням у якому просить з метою збереження речових доказів накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.10.2020 під №0000138 встановлено, що дядьком заявника ОСОБА_5 , спільно із державним реєстратором бюро технічної інвентаризації м. Дніпро Єлізар ОСОБА_6 було вчинено низку дій спрямованих на незаконне заволодіння вказаною квартирою.

Зокрема вказана квартира набута дідом заявника та татом ОСОБА_5 . ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1996. Такий договір укладено без врахування того, що у покупця був син - ОСОБА_8 (тато заявника), який був одруженим, а також договір підписано не присутнім при укладенні договору покупцем, а його дружиною.

Після смерті ОСОБА_8 стан здоров`я ОСОБА_7 погіршився, інший син останнього ОСОБА_5 обмежував заявника у можливості бачитись із дідом.

В 2012 році приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу посвідчено довіреність від діда - ОСОБА_7 на дядька - ОСОБА_5 по якій останній зареєстрував право власності на вказану квартиру, згідно договору від 20.06.1996 за покупцем - дідом ОСОБА_7 .

Вказана довіреність підписана не дідом ОСОБА_7 , а іншою особою у зв`язку із певними психічними розладами діда.

В судове засідання ні слідчий ні власник майна не з`явилися.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснюється.

Вирішуючи клопотання виходжу з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч.3 цієї ж статті у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом із тим відповідно до ст.131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Із долучених слідчим доказів вбачається, що всі описані у клопотанні дії мали наслідком набуття права власності на квартиру дідом заявника - ОСОБА_7 . При цьому останній був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу квартири, тобто давав згоду на її купівлю, мотивів порушення прав продавців квартири у клопотанні не наведено.

Згода дітей чи їхніх дружин на купівлю майна батьками не вимагається, обґрунтування того, що квартира куплена за кошти батька заявника не наведено.

Подальша реєстрація права власності на квартиру за покупцем, навіть з певними порушеннями, не свідчить про вчинення шахрайства, оскільки відсутнє протиправне набуття особою майна іншої особи.

Клопотання описує події щодо набуття права власності на квартиру, при цьому не містить мотивів про вчинення шахрайства, а саме не вказано потерпілого, майном якого і хто саме заволодів.

Із аналізу веб сайту Судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається наявність спорів між заявником ОСОБА_9 та його дядьком ОСОБА_5 щодо вказаної вище квартири.

При цьому рішенням Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22.04.2016 у справі № 204/7045/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2016 та постановою Верховного Суду від 24.10.2018 встановлено виникнення права власності у діда заявника на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996. Наявність довіреності (її дійсність/ недійсність/ нікчемність), так само як і реєстрація права власності на квартиру для позивача жодних правових наслідків не створює і не впливає на його права, обов`язки, охоронювані законом інтереси.
При цьому судом оцінено психічний стан діда заявника, зокрема й висновок відповідної судово-медичної експертизи.
Тобто вбачається, що заявник не має прав щодо квартири, відповідно не можна стверджувати про вчинення щодо нього шахрайства.

При цьому згідно заяви про вчинення злочину заявник не вказує на шахрайство, а лише на службову недбалість щодо нотаріуса.

З огляду на наведене слідчим не доведено існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, не доведено, що квартира може бути речовим доказом, не доведено інших підстав для накладення на неї арешту.

Відтак клопотання про арешт є явно безпідставним та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 погоджене із прокурором місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 про арешт майна відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1