ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3580/19 Номер провадження 11-кп/814/453/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000257 про обвинувачення :
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.12.2020
за участю:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
потерпілої ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України й призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Згідно зі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Згідно вироку суду, 04 липня 2019 року близько 10 год. 10 хв. в світлий час доби ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault 11GTA» державний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «Schmitz SPR24» державний номер НОМЕР_2 , рухався по проспекту Володимирському в м. Лубни Полтавської області. Проїжджаючи нерегульований пішохідний перехід через проспект Володимирський в м. Лубни поблизу будинку № 43, ОСОБА_6 не зупинився перед пішохідним переходом та не надав дорогу пішоходу, який знаходився на пішохідному переході, внаслідок чого скоїв наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_11 , який, ведучи в руках велосипед, перетинав проїзну частину дороги по пішохідному переходу з лівого боку праворуч, відносно напрямку руху автомобіля.
Вказаними діями, водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «Водій транспортного засобу що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 177 від 21.08.2019, відносно до живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвели до смерті потерпілого. Причиною смерті ОСОБА_11 явилась сполучна травма грудної клітки, тазу, кінцівок, що супроводжувалось шоком-крововтратою.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 414 від 13.08.2019, в заданій дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Renault 11GTA» державний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «Schmitz SPR24» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 вбачаються невідповідності з вимогами п. 18.1. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками. В умовах заданої пригоди водій автомобіля «Renault 11GTA» державний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «Schmitz SPR24» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання ним вимог п.18.1. Правил дорожнього руху України.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 вбачається , що він не згодний з вироком суду в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання.
Вважає, що судом не надано належної оцінки особі ОСОБА_6 та безпідставно щодо нього застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Посилається на те, що під час судового розгляду потерпіла у справі просила суд не позбавляти ОСОБА_6 волі та не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Сам обвинувачений, ще з 1981 року працює на посаді водія, вказана робота є єдиним джерелом його доходу, він позитивно характеризується за місцем роботи. Відповідно до досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки його для суспільства є низьким.
Просить вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_6 змінити та пом`якшити йому покарання, а саме не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Позиція інших учасників судового провадження
Обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 .

Прокурор ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви суду
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині ґрунтуються на зібраних у справі доказах, дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 цього Кодексу.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, призначене основне покарання у виді позбавлення волі та звільнення від його відбування з іспитовим строком з випробуванням не апелянтом не оскаржені, а тому вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не підлягає перегляду.

Переглядаючи вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

Дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях заявляє лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Ухвалюючи рішення про застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також те, що в наслідок порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху потерпілий ОСОБА_11 , загинув на місці ДТП від отриманих в наслідок наїзду травм. Крім того, суд фактично врахував характер допущених винним порушень правил безпеки дорожнього руху (пункт 18.1 Правил дорожнього руху України) та відсутність будь-яких перешкод для уникнення наїзду на пішохода ОСОБА_11 .
З урахуванням вище наведеного доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не заслуговують уваги.

Неспроможними на думку колегії суддів, є також доводи апелянта про можливість не застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у зв`язку із відсутністю претензій з боку потерпілої та те, що обвинувачений працює водієм, і дана робота є єдиним джерелом його доходу.
Колегія суддів вважає, що сукупність конкретних обставин провадження свідчить про те, що не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні обвинуваченим ОСОБА_6 , ні іншими особами.
Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху. Тому в цьому питанні думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною.
Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.
Колегія суддів зазначає, що хоча застосування додаткового покарання і перешкоджатиме обвинуваченому виконувати роботу водія, однак це не буде пов`язане із перешкодами щодо можливості виконання іншої роботи пов`язаної із утриманням сім*ї.
Таким чином враховуючи, що додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів обвинуваченим, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому основне покарання із призначенням додаткової міри покарання є обґрунтованим і таким, що відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особі винного і є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Отже, призначене судом покарання ОСОБА_6 в повній мірі відповідає вимогам статей 50,65 КК України, а тому відсутні підстави задоволення апеляційної скарги з наведених в ній підстав.
Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.12.2020 щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4