КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/906/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 5 ст. 27, п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115,
ч. 1 ст. 263 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

19 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у кримінальному провадженні №0000177 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинувачених захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 ,
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу відмовлено. Продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 кожному строк тримання під вартою до 11.01.2021 року включно.

Мотивуючи таке рішення, суд послався на те, що доведеним є існування ризику переховування обвинувачених від суду у разі зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на альтернативний, не пов`язаний з триманням під вартою з огляду на суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченим дій та покарання, що загрожує їм у разі визнання їх винуватими
На переконання суду першої інстанції, наявність у ОСОБА_8 та ОСОБА_6 певних сімейних зв`язків та постійного місця реєстрації, хоч і свідчать на користь зменшення ризиків, однак самі по собі, без інших вагомих обставин не мінімізують ризик переховування настільки, щоб суд дійшов висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою
Крім цього, суд першої інстанції вказує на існування ризику вчинення обвинуваченими іншого злочину, оскільки ОСОБА_8 має не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, відносно ОСОБА_6 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 296 та ч. 1, 2 ст. 263 КК України, що свідчить про актуальність вказаного ризику.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, а саме: домашній арешт чи особисте зобов`язання.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, допустив порушення вимог ч. 2 ст. 177 та ст. 194 КПК України, оскільки, на переконання захисника, у даному кримінальному провадженні не доведено обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачення ОСОБА_6 , на думку апелянта є абсурдним та не підтверджено жодними матеріалами провадження.

На переконання апелянта, аналіз доказів, прямо не вказують на причетність до кримінального правопорушення ОСОБА_6 , однак в порушення чинного КПК України, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, все вищезазначене не прийняв до уваги, а також не взяв до уваги жодні докази та доводи сторони захисту.
Адвокат ОСОБА_12 стверджує, що у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 відсутня «розумна підозра» як з точки зору фактичних підстав для підозри, так і з точки зору правової кваліфікації діянь, інкримінованих йому.
Щодо необґрунтованості підозри за п. 12. ч.2 ст.115 КК України захисник зазначає, що ОСОБА_6 інкримінується скоєння умисного вбивства, вчиненого за попереднього змовою групою осіб. Крім цього, в повідомленні про підозру від 15,06.2017 року, яке бyло вручено ОСОБА_6 15.06.2017 року о 22 год. 52 хв. зазначено, що ОСОБА_13 , спільно з ОСОБА_6 , ОСОБА_14 та іншими невстановленими особами, нібито, розробили злочинний план, спрямований на вбивство ОСОБА_15 , згідно якого між ними були розподілені функції учасників злочинної групи.
Адвокат ОСОБА_12 зазначає, що згідно із п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 23.12.2005 року «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» вступ особи до організованої групи чи злочинної організації (участь у ній) означає надання цією особою згоди на участь такому об`єднанні за умови, що вона усвідомлювала факт його існування підтвердила певними діями реальність своїх намірів. Відповідно до обов`язкових до виконання висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 19 лютого 2015 року № 5-38кс14, у разі вчинення злочину стійким об`єднанням необхідно обов`язково встановити факт існування такого об`єднання та визначити його вид як організованого. Доказів же існування такого об`єднання прокурором надано не було.

Також, апелянт стверджує, що в оскаржуваній ухвалі судом зазначено, що під час обговорення сторонами провадження питання доцільності продовження застосовного до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурори зазначили, що «не виключено здійснення обвинуваченими незаконного впливу на потерпілих та свідків, знищення чи спотворити речі та документи, що мають доказове значення у кримінальному провадженні».

Захисник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що матеріали провадження однозначно свідчать про те, що ОСОБА_6 не вчиняв спроб знищити, сховати або спотворити речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Нe підтверджено жодними даними і наявність ризику того, що ОСОБА_6 буде незаконно впливати на свідків. Жодним доказом не підтверджено, що будь-хто з підозрюваних знаходиться під впливом або тиском ОСОБА_6 чи знаходиться у матеріальній або службовій залежності від нього. Не містять матеріали провадження даних і про те, що ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Також апелянт вказує на те, що під час обговорення сторонами провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою не встановлено та конкретно не вказано про нові ризики які виникли під час тримання під вартою. Дані обґрунтування продовження запобіжного заходу, на думку захисника, є такими що прямо порушують норми ч. 3 ст.199 КПК України та п. 1 ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини.

Таким чином, на думку захисника, єдина обставина, про наявність якої можна припускати, це тяжкість інкримінованого правопорушення за п. 12 ч.2 ст. 115 КК України, проте вина ОСОБА_6 у вчиненні даного кримінального правопорушення не доведена у встановленому законом порядку і до часу набрання вироком суду законної сили він є такою особою, що не винувата, та, окрім того, сама по собі тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у виді триманих під вартою.
Апелянт вказує на те, що відповідно до вимог ст. 176, ст. 177 КПК України наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, як на підставу застосування запобіжного заходу, повинна бути доведена, як і повинно бути доведено те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить уникнення цих ризиків, а тому, на думку сторони захисту, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 відсутні передбачені Кримінальним процесуальним законом України підстави для продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, недотримався вимог ст.178 КПК України, у тому числі не врахував в повній мірі та належним чином міцність соціальних зв`язків ОСОБА_6 , обставини які характеризують його особу зокрема, те, що він не судимий, за місцем мешкання; характеризується позитивно, має винагороди, має на утриманні батьків та піклується про неповнолітню доньку, 2003 р.н., у нього є цивільна дружина. ОСОБА_6 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, а відтак, на думку апелянта, зазначені обставини об`єктивно свідчать про те, що перебуваючи на волі, ОСОБА_6 не буде вчиняти спроб втечі.
На переконання захисника, з урахуванням вищенаведеного, а також того,що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки - має на утриманні батьків, всіляко допомагає та піклується про свою неповнолітню доньку, проживає разом із цивільною дружиною, раніше не засуджувався, характеризується позитивно, а тому йому можливо обрати більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасуватиухвалу Шевченківського районного суду від 13.11.2020 року та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з утримання під вартою на домашній арешт у певний період доби.
За доводами захисника, оскаржувана ухвала є незаконною, та такою, що суперечить вимогам ст. 177, 178, 183, 372 КПК України та підлягає скасуванню

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що у відповідності до загальних вимог до порядку продовження строку тримання під вартою, передбачених ст. 199 КПК України , згідно ч.1 цієї статті , клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Однак, прокурор не звернувся до суду з вмотивованим письмовим клопотанням, з зазначенням обставин щодо заявлених ризиків, жодної підстави вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, прокурором не було наведено.
Щодо обґрунтованості підозри адвокат ОСОБА_9 зазначає, що злочин було скоєно 23.03.2017 року у Києві. 29.08.2017 року ОСОБА_8 було затримано у м. Харкові, без ухвали суду, з порушенням його особистих прав передбачених Конституцією України.

На думку сторони захисту, його незаконне затримання мало мету примусити ОСОБА_8 зізнатися у злочині чи свідчити проти інших осіб або з метою отримання від нього фактів чи інформації , які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри.

Апелянт вказує на те, що на протязі 5 місяців ОСОБА_8 не від кого не переховувався. Проживав зі своєю родиною за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 .
Захисник стверджує, що згідно наданих суду доказів, підозра та обвинувачення ОСОБА_8 не підтверджено матеріалами кримінального провадження так само як і участь ОСОБА_8 у скоєні злочину.
Окрім цього апелянт зазначає, що в обвинувальному акті (арк 10 абз.4) вказано, що ОСОБА_8 у злочинній групі виконував роль пособника у вчиненні злочину, яка полягала у сприянні вчинення злочину шляхом незаконного візуального спостереження за ОСОБА_15 , передачі інформації особі 2( ОСОБА_16 ), забезпечення переховування співучасників злочину та знищення слідів злочину, проте які саме дії виконував ОСОБА_8 у обвинувальному акті не вказані, оскільки, на переконання захисника, їх не було, як і не було спілкування ОСОБА_8 з іншими фігурантами справи (жодними засобами зв`язку.) Ніяких доказів щодо вищезазначених висновків у матеріалах судової справи також не має.
Щодо звинувачення ОСОБА_8 , п.6,11,12, ч.2 ст. 115 КК України, адвокат ОСОБА_9 зазначає, що це припущення слідчого які ґрунтуються лише на тому, що ОСОБА_8 виконував роль охоронця, у особи яку слідство зазначає як організатором злочину, однак цей факт не доведений. Злочин скоєно встановленою особою, проте органом досудового слідства не встановлено мотив злочину.

Захисник вказує на те, що прокурор, як завжди, посилався на ризики не процесуальної поведінки обвинуваченого, наголошував на тому, що вони залишаються, та зазначив, що злочин який інкримінується ОСОБА_8 є особливо тяжким, тому він може переховуватися від суду, щоб уникнути покарання і цей ризик не зменшився. Злочин є суспільно небезпечним. Тому на його думку до обвинуваченого не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, проте, на думку апелянта, прокурором не наведено жодного прикладу, який би підтвердив, його твердження.

Щодо ризику переховування від суду, то, на переконання апелянта, він є надуманим оскільки, ОСОБА_8 затриманий через 5 місяців після вбивства ОСОБА_15 . Якби він мав мету переховатися від слідства та суду то він би це зробив, тому що в нього було достатньо часу, але оскільки він не був причетний до злочину, не розуміє з яких підстав був затриманий і чому його 3 роки тримають під вартою.
Адвокат ОСОБА_9 вказує на те, що незважаючи на посилання захисту на відсутність наявності ризиків, без доказів існування таких, а також на відсутність будь яких доказів причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого злочину, суд прийняв ухвалу про продовження строків тримання під вартою.
Сторона захисту зазначає, що суд не розглядає конкретні факти ситуації щодо ОСОБА_8 , з яких випливає відсутність «розумної підозри». Жодний зі свідків допитаних у судовому розгляді не вказав на ОСОБА_17 як особу причетну до злочину. Всі свідки яких прокурор запрошував до суду допитані та спростовують версію обвинувачення. Надана суду відео фіксація підтвердила ,що у час скоєння злочину особа схожа на ОСОБА_8 знаходилася у дворі дома АДРЕСА_2 . Жодного належного доказу участі ОСОБА_8 у скоєні злочину суду не надано.
Апелянт стверджує, що прокурор не назвав нових ризиків які б виникли під час тримання ОСОБА_8 під вартою. Відсутність обґрунтування ризиків порушують п.1 ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини, 1950 року (ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,та 11 до Конвенції.» Кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлена свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом.»

Окрім цього, захисник вказує на те, що у теперішній час, погіршився стан здоров`я ОСОБА_8 , на що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не звернув увагу.

Потерпіла ОСОБА_18 , її представник адвокат ОСОБА_19 , потерпілий ОСОБА_20 , захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_21 , та захисник ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. При цьому від потерпілої ОСОБА_18 та її представника - адвоката Стретовича надійшли заяви про проведення судового засідання без їх участі. Від адвоката ОСОБА_7 надійшла заява про те, що у нього з обвинуваченим ОСОБА_6 розірвано угоду про надання правової допомоги, а відтак в даному провадженні він вже не приймає участь. Відтак, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , які підтримали апеляційній скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали контрольного судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягає з таких підстав.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Суд апеляційної інстанції враховує приписи ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини відносно обмеження права на свободу і особисту недоторканість та щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК Українинезалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000177, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.03.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України

13 листопада 2020 року в судовому засіданні під час обговорення клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що ризики неналежної поведінки обвинувачених, зокрема, переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення не втратили своєї актуальності.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу відмовлено та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 кожному строк тримання під вартою до 11.01.2021 року включно.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою, з урахуванням доводів прокурора, викладених у клопотанні, щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням стадії судового розгляду, тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та даних про їх особу, дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачення та конкретні обставини інкримінованого їм тому числі інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину і становить значну суспільну небезпечність, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яка загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у разі визнання їх винуватими, та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинувачених, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 можуть переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше їх тримання під вартою.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

З приводу доводів апеляційної скарги апелянтів щодо можливості застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, то слід сказати, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів врахувала особу обвинувачених, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , і враховуючи наведене, колегія суддів, дійшла обґрунтованого висновку, що до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.
Таким чином, рішення суду про необхідність застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжного заходу тримання під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними.

З приводу посилань захисників на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, то на цій стадії суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку даним обставинам. Щодо обґрунтованості підозри про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, то слід зазначити, що оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Що стосується посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на те, що суд не дослідив доводи сторони захисту щодо доцільності зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу на домашній арешт та задовольнив немотивоване клопотання прокурора, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження та суперечать зафіксованим у журналі та на технічному носії інформації даним перебігу судового засідання, які переконливо свідчать, що суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, вирішуючи з цього приводу клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту, дотримав вимог ст. 22 КПК України. При цьому відомості про те, що від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою зменшилися ризики, які врахував суд, в провадженні відсутні.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про те, що значно погіршився стан здоров`я ОСОБА_8 та в умовах перебування у слідчому ізоляторі він не отримує належного лікування нічим не підтверджені, оскільки суду не були надані жодні відомості про те, що за станом здоров`я ОСОБА_8 не може утримуватися під вартою.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою колегія суддів не встановила.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченим запобіжний захід відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Таким чином, рішення суду про необхідність продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданих апеляційних скарг без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року, якою у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу відмовлено та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 кожному строк тримання під вартою до 11.01.2021 року включно залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4