Ухвала
Іменем України

07 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 507/583/19
провадження № 51-2643ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року,

встановив:
Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 185 та частиною 2 статті 289 Кримінального кодексу України (далі- КК)та засуджено до покарання:
- за частиною 3 статті 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за частиною 2 статті 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 16 липня 2018 року біля 01 години 00 хвилин, засуджений, шляхом відкриття дерев`яних штахетних воріт, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 танезаконно заволодів автомобілем «ВАЗ 2106», державний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_6 ,який у подальшому використав для власних потреб.
Окрім цього, 16 липня 2018 року приблизно о 02 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 проник до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де таємно викрав бензопилу марки «STIHLGermany», вартістю 2556 грн, яка належала потерпілій ОСОБА_7 та розпорядився на власний розсуд.
21 липня 2018 року о 01 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проникнувши до гаражного приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , повторно, таємно викрав акумуляторну батарею марки «OUTDO», 12 V, 4A, червоного кольору, вартістю 350 грн, яка належала потерпілому ОСОБА_10

21 липня 2018 року о 01 годині 10 хвилин, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проникнувши до гаражного приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , умисно, таємно, повторно викрав мопед марки «FADAFD 150 QT15» чорного кольору, який належав ОСОБА_11 та експлуатували цей мопед у власних потребах.

Крім того, 21 липня 2018 року близько 03 години 00 хвилин, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , повторно проникли на стоянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , незаконно заволоділи автомобілем марки ВАЗ 21013, д/з НОМЕР_2 , білого кольору, який належав ОСОБА_12
21 серпня 2018 року близько 23 години 30 хвилин ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повторно, з корисливих мотивів проникли на стоянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 та викрали автомобіль марки ВАЗ 2106, д/з НОМЕР_3 , червоного кольору, який належав ОСОБА_13 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 змінено, виключено із його мотивувальної частини посилання щодо вчинення ним злочинів разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відносно яких кримінальне провадження перебуває на розгляді в Котовському міськрайонному суді Одеської області. Доповнено мотивувальну частину зазначеного вироку вказівкою про вчинення ОСОБА_5 злочинів спільно з іншими особами. В решті вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 наголошує на тому, що ОСОБА_5 проживає із матір`ю похилого віку, інших родичів не має, а також повністю визнав свою вину, щиро покаявся, добровільно відшкодував завданий збиток, позитивно характеризується за місцем проживання, в силу статті 89 КК не має судимості,а тому враховуючи вищенаведене, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вказані судові рішення та призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) з огляду на таке.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильність кваліфікації його дій за частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 289 ККв касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається із вироку місцевого суду, призначаючи засудженому покарання за вчиненні ним злочини у межах санкцій статей, за якими було кваліфіковано дії ОСОБА_5 , судом враховано ступінь їх тяжкості, особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, його вік та стан здоров`я, не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Поміж іншого, місцевий суд врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння у розкритті злочинів. При цьому обставин, що обтяжують покарання, передбачених статтею 67 КК, судом не встановлено.
З урахуванням вищезазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання, за вчиненні ним злочини, наближене до мінімальних меж санкцій частини 3 статті 185, частини 2 статті 289 КК, та правильно, застосувавши приписи частини 1 статті 70 КК, визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Апеляційний суд переглядаючи судове рішення, у тому числі, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 за доводами, аналогічними, наведеним у касаційній скарзі, погодився із висновками місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, належно вмотивувавши прийняте рішення.
Доводи касаційної скарги, на які посилається захисник як на підставу для застосування статті 75 КК, вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при призначені засудженому покарання.
Отже, покарання, призначене ОСОБА_5 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим та домірним вчиненому, підстав для звільнення засудженого від нього, з огляду на приписи статті 75 КК, Суд не вбачає.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3