Номер провадження: 11-сс/813/1901/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника ОСОБА_7 ,
власниці майна ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004266, внесеному до ЄРДР 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2020 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській область ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 та накладено арешт на вилучене у будинку майно, в якому проживає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «Iphone 7 Gold», серійний номер НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон марки «Iphone XR», блакитного кольору, ІМЕІ1 НОМЕР_2 , ІМЕІ2 НОМЕР_3 з сім-карткою номеру телефону НОМЕР_4 , із забороною відчуження, у кримінальному провадженні № 0004266, внесеному до ЄРДР 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що вказані мобільні телефони, на які накладено арешт, відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, з огляду на їх вилучення під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання ОСОБА_8 , та за допомогою вказаних мобільних телефонів можливо встановити важливі обставини у даному кримінальному провадженні, зокрема, підтвердити чи спростувати причетність до обставин кримінального провадження ОСОБА_8 .

Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі власника майна просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити та зобов`язати слідчого повернути майно, на яке накладено арешт.

Апелянт вважає, що ухвала слідчого судді постановлена без додержання строку, передбаченого ч. 6 ст. 173 КПК України, а саме не в межах сімдесяти двох годин з моменту надходження клопотання про арешт майна.

Крім того, ОСОБА_8 в свої апеляційній скарзі вказує на те, що слідчим суддею в оскарженій ухвалі лише абстрактно наведено обґрунтування арешту майна, без посилання на докази, які підтверджують доводи клопотання органу досудового розслідування.

Також ОСОБА_8 вважає клопотання слідчого, погоджене з прокурором необґрунтованим, а доводи в ньому такими, які не відповідають дійсним обставинам.

Апелянт стверджує, що вказані мобільні телефони, на які накладено арешт, всупереч клопотанню слідчого, не містять на собі жодних відомостей, які мали значення у кримінальному провадженні, відтак, арештоване майно не є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України.

Разом з тим ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі вказує, що за допомогою арештованих мобільних телефонів здійснює підприємницьку діяльність, а арешт її такого устаткування позбавляє її прибутку.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ власниці майна та представника власника майна, які просили задовільнити апеляційну скаргу в повному обсязі; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржену ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд вважає, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, дійшов помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям, визначеним в ст. 98, ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Апеляційним судом встановлено, що викладені у клопотанні відомості не підтверджуються долученими до клопотання матеріалами.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч. 2 ст.171 КПК України, оскільки у клопотанні не зазначені підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, що свідчать про протиправне володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У клопотанні слідчого формально зазначено, що у ході досудового розслідування від операторів мобільного зв`язку на території України отримано електрону (цифрову) інформацію, яка містить детальні відомості про використання особами, які мають відношення до організації злочинної схеми та вчинення злочинів, номерів мобільних телефонів та мобільних терміналів. Аналізом інформації щодо номеру телефону, який використовує ОСОБА_11 підтверджено факти взаємозв`язку останньої з іншими особами, що мають пряме відношення до організації та самого вчинення злочину, у тому числі підтвердження факту взаємодії з іншими організаторами злочину, в момент готування (організації), так і в момент безпосереднього вчинення злочину, у тому числі перебування в одному місці вчинення злочину.

Апеляційний суд вважає викладені у клопотанні прокурора доводи щодо необхідності накладення арешту на майно необґрунтованими з огляду на такі обставини.

Статтею 41 Конституції України встановлений принцип недоторканості права власності, згідно з яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Дослідженими матеріалами справи встановлено, що на теперішній час ОСОБА_8 не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні № 0004266, внесеному до ЄРДР 20.08.2015, а вилучені мобільні телефони ОСОБА_8 безперешкодно надала органу досудового розслідування під час проведення обшуку, розблокувала їх для передачі необхідної інформації.
ОСОБА_8 пояснила апеляційному суду, що ці телефони вже оглянуті слідчим, про що прокурор не заперечував в апеляційному суді.
Крім того, слідчим в клопотанні поверхово зазначено, що за результатами огляду вилучених речей встановлено, що вони мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування.
З вказаного твердження апеляційний суд робить висновок, що, по-перше, огляд зазначених мобільних телефонів вже відбувався та необхідну інформацію органом досудового розслідування було безперешкодно отримано, по-друге, твердження слідчого є формальним та неконкретизованим, оскільки не вказано, яка саме вилучена інформація має істотне та доказове значення у кримінальному провадженні.
Інших обставин, які свідчили би про відповідність майна критеріям, встановленим ст.98 КПК України, у клопотанні слідчого не вказано та прокурором апеляційному суду не надано. За таких обставин законних підстав для накладення арешту на майно апеляційний суд не вбачає.

На думку апеляційного суду, такий підхід органу досудового розслідування до процесу доказування у кримінальному провадженні не повинен компенсуватись за рахунок обтяження законних прав та інтересів власника майна, а також істотного обмеження закріпленої в Конституції України непорушності права власності.

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, внаслідок чого він дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу власниці майна, на те, що положеннями п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України регламентовано, що тимчасово вилучене майно повертається особі, в якої було вилучено - у разі скасування арешту на майно.

Відтак, для повернення належних ОСОБА_8 мобільних телефонів відсутня необхідність постановлення окремого судового рішення, відтак, вилучене майно підлягає поверненню після скасування арешту та за заявою особи, у якої його було вилучено.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

Керуючись ст. ст. 98, 168-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу власниці майна ОСОБА_8 задовільнити

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2020 року, якою накладено арешт на вилучене у будинку майно, в якому проживає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0004266, внесеному до ЄРДР 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській область ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 про накладення арешту на вилучене у будинку майно, в якому проживає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0004266, внесеному до ЄРДР 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4