Справа №639/7218/20
Провадження № 1-КП/639/646/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2020 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002566 від 07.10.2016р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України,

в с т а н о в и в :

На розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшло клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0002566 від 07.10.2016р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що досудовим розслідування встановлено, що в червні 2016 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, які належать ОСОБА_4 , чим спричинила останній матеріальні збитки.
Вказані відомості внесені до ЄРДР 07.10.2016р. за № 0002566, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 190 КК України.
На теперішній час по даному кримінальному провадженню жодній особі про підозру не повідомлялось.
Відповідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018р.) відноситься до кримінальних проступків.
З урахуванням положень ст. 49 Кримінального кодексу України, строки давності притягнення до кримінальної відповідальності з дня вчинення особою вказаного кримінального правопорушення становлять три роки та на даний час вже закінчилися.
Враховуючи аналіз зібраних доказів, а також те, що в ході досудового розслідування співробітниками поліції під час проведення слідчих дій не виявлено беззаперечних доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення конкретною особою та закінчилися строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, прокурор просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на зазначене вище.
Потерпіла ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в поданій до суду письмовій заяві ОСОБА_4 , просила в задоволенні клопотання прокурора відмовити.
Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої та частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 3-1 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, зокрема: не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення вол.
Вимогами п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом: з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.
Судовим розглядом встановлено, що відомості до ЄРДР за № 0002566 від 07.10.2016р. внесені за заявою ОСОБА_4 , яка у вказаній заяві та, будучи допитаною в якості потерпілої, вказувала, що у 2014 році вона уклала договір з ОСОБА_5 , згідно якого останній позичив їй 32000 дол. США. Даний договір вона разом з ОСОБА_5 декілька разів продовжувала. На момент квітня місяця 2016 року сума боргу ОСОБА_4 становила 50000 грн., коли ОСОБА_5 висунув вимогу ще раз продовжити строки договору, на що ОСОБА_6 погодилась та продовжила строки договору до жовтня 2016 року. Однак, коли вона передивилась раніше укладені договори, то виявила, що згідно них вона взяла в борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 608000 грн. та 1208000 грн. під іпотеку належної їй як співвласнику квартири за адресою: АДРЕСА_1 , хоча даних грошових коштів ОСОБА_4 не утримувала. При цьому розписки про отримання коштів, які ОСОБА_6 регулярно повертала ОСОБА_5 , останній не надавав, а вимагаючи повернення коштів погрожував фізичною розправою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0002566, під час досудового розслідування не було допитано ОСОБА_5 , хоча ОСОБА_4 прямо вказувала на нього, як на особу, що скоїла кримінальне правопорушення.
При цьому ОСОБА_4 було надано слідчому копії нотаріально посвідчених договорів, що містять відомості про особу ОСОБА_5 ПІБ, місце реєстрації, податковий номер.
Отже, необхідні слідчі дії для встановлення та допиту особи, яка, на думку ОСОБА_4 , скоїла кримінальне правопорушення, по кримінальному провадженню не проведені.
Статтею 9 Конституції України передбачено: чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» Верховна рада України ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., підписану від імені України 9 листопада 1995 р. (далі Конвенція).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 9 ч. 4 КПК України передбачено: кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частина 1 статті 7 КПК України передбачає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.
Стаття 25 КПК України передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідуванн, слідчий зобов`язаний всебчно, і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
З огляду на матеріали кримінального провадження №0002566 від 07.10.2016р., суд вважає, що його розслідування не відповідає вимозі ефективності.
Як зазначив Європейський суд з прав людини по справі «Євген Петренко проти України» (заява №55749/08 від 29.01.2015р.) п. 65 «…для того, щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно має в принципі призвести до встановлення фактів у справі та встановлення і покарання винних. Державні органи повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для збереження доказів, що стосуються події, включаючи показання свідків, висновки судових експертиз тощо. Будь-які недоліки розслідування, які підривають його здатність до встановлення причин заподіяння ушкоджень або винних осіб, ставлять під сумнів дотримання цього стандарту та вимог оперативності й розумної швидкості». Як вбачається з п. 40 рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Іларіонович Щокін проти України» від 03.10.2013 року, заява № 4299/03 «…державні органи мають вживати усіх заходів, які було б розумно від них очікувати, для зібрання доказів щодо ходу подій. Якщо розслідування містить недоліки, які не дозволяють встановити причину смерті або визначити винних осіб, які є безпосередніми виконавцями злочину або особами, які його фінансували чи організовували, то таке розслідування може не відповідати вимозі ефективності (див. вищезгадані рішення у справах «Начова та інші проти Болгарії» (Natchova et autres c. Bulgarie), пункт 113, та «Рамсахай та інші проти Нідерландів» (Ramsahai et autres c. Pays-Bas), пункт 324).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що у кримінальному провадженні слідчим не здійснювалось досудове розслідування належним чином та не здійснювались дії на виконання обов`язку, встановленого ст. 92 КПК України.
Суд вважає, що використання прокурором норми, що була запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» від 4 жовтня 2019 року № 187-IX та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, як можливості закінчити досудове розслідування кримінального провадження за №0002566 від 07.10.2016р. шляхом закриття судом на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, суперечить як вказаній нормі, так і вимогам ст. 9 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини, завданням та загальним засадам, встановленим чиним КПК України.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити, оскільки досудове розслідування проведено поверхнево, без дотриманням вимог ефективності, всебічності та повноти дослідження обставин кримінального провадження, а клопотання прокурора є передчасним та безпідставним.
Керуючись вимогами ст. ст. 284, 314, 369 - 372, 376, 392, 395 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0002566 від 07.10.2016р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України відмовити.
Матеріали кримінального провадження повернути прокурору для організації проведення досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1