Провадження № 1-кс/554/1859/2021
УХВАЛА
іменем України
29 січня 2021 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, від 16 січня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000465 від 24 квітня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

25 січня 2021 року до суду надійшла скарга потерпілого ОСОБА_3 , в порядку ст.303 КПК України, в якій він просить скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, від 16 січня 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000465.

Скаргу мотивує тим, що із вказаною постановою ОСОБА_3 не згодний, на його думку, дане рішення є черговою спробою слідчого приховати кримінальне правопорушення, вчинене працівником поліції. Вказує, що в матеріалах справи наявна ухвала слідчого судді про скасування самої першої постанови про закриття кримінального провадження, в якій зазначено, що матеріали містять докази його неправомірного виселення із застосуванням насильства, що являє собою склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

Зазначає, що попередні 5 (п`ять) постанов про закриття цього ж кримінального провадження прийняті як з підстави відсутності складу кримінального правопорушення, так і закінчення строку досудового розслідування, скасовувались судами, а матеріали направлялись для продовження досудового розслідування.

Крім того, слідчим проігноровано вимогу закону про направлення потерпілому постанови про закриття кримінального провадження. А про те, що 16 січня 2021 року провадження було закрито, останній дізнався в судовому засіданні по справі №554/11858/20.

На підставі викладеного, звернувся зі скаргою на вказане рішення слідчого.

У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав у повному обсязі, зазначив, що відносно нього мало місце неналежне виселення з квартири неналежною особою та без належного судового рішення. Зазначив, що доводам прокурора вже надавалась оцінка слідчими суддями. Також рішенням суду від 08 лютого 2017 року у праві власності йому не було відмовлено і на теперішній час він користується вказаним житлом. На підставі викладеного, просив задовольнити та скасувати оскаржувану постанову.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся в установленому порядку.

Від прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 на адресу суду надійшли письмові доводи (заперечення) прокурора проти поданої скарги щодо скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Вважає постанову такою, що прийнята законно та обгрунтовано. Зазначає, що ОСОБА_3 надав свідчення про те, що попередньо до квартири, з якої його було виселено працівниками поліції, він вселився самовільно шляхом пошкодження та заміни замка. Станом на день виселення працівниками поліції власником квартири або особою, яка набула право в установленому законом порядку користуватися квартирою, ОСОБА_6 не був. Отже, за вказаних обставин, право проживати, користуватися та/або розпоряджатися квартирою ОСОБА_3 не набув, тому право на власність або на користування квартирою діями поліцейських не порушувалось. На думку прокурора, ключовим є те, що під час досудового розслідування у діях працівників поліції не встановлено, що будь-хто з них усвідомлював незаконних характер своїх дій, бажав виселити ОСОБА_3 за відсутності на те підстав, тобто під час досудового розслідування встановлено, що у діях будь-кого з працівників поліції відсутній прямий умисел. Враховуючи викладене, відсутність умисної форми вини виключає кримінальну відповідальність за ч.2 ст.162 КК України. Разом із цим, звертає увагу на те, що оцінку діям працівників поліції за цими ж фактами, що мали місце 08.06.2017 року надано і в іншому кримінальному провадженні. Так постановою прокуратури Дніпропетровської області закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження №0000724 від 15.06.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Рішення слідчого про закриття кримінального провадження не скасовано вищестоящим прокурором або слідчим суддею.

Водночас, посилання заявника на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2019 року, у якій слідчим суддею зазначено, що самовільне виселення особи із квартири, яка є її власністю, без відповідного судового рішення, що набрало законної сили, не уповноваженою на це особою, яка до того ж є службовою особою правоохоронного органу, що поєднане із застосуванням насилля, є самостійним складом злочину, який передбачено ч.2 ст.162 КК України, не може братися до уваги у зв`язку з ч.1 ст.294 КПК України. На підставі викладеного, просить здійснити розгляд за його відсутності та відмовити у задоволенні вимог скарги (а.с.8).

Також на адресу суду з Дніпропетровської обласної прокуратури надійшли матеріали кримінального провадження №0000465 (три томи).

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за вказаної явки учасників.

Заслухавши особи, яка подала скаргу, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження №0000465, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні скарги потрібно відмовити з таких підстав.

Положеннями ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст.94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки дозу достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Судовим розглядом установлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000465, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000465, досудове розслідування розпочато на підставі заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінальних правопорушень від 11 квітня 2018 року, та 24 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що окремі працівники УПП в м.Дніпро вчинили протиправні дії, що виразилося в незаконному виселенні ОСОБА_3 із застосуванням насильства (арк.крим.провадж.1,9 т.1).

Зокрема, за змістом заяви від 11 квітня 2018 року ОСОБА_3 зазначив, що 08 червня 2017 року близько 14-00 год. поліцейський УПП м.Дніпра ОСОБА_7 прибув на виклик гр. ОСОБА_8 до квартири АДРЕСА_1 , в якій він проживав з 15 лютого 2017 року на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року. Стверджував, що поліцейський УПП м.Дніпра ОСОБА_7 перевищуючи свої службові повноваження, порушуючи встановлений законом порядок виселення, діючи за проханням та в інтересах гр. ОСОБА_8 , яка не мала прав на спірну квартиру, почав вимагати від ОСОБА_3 покинути вказану квартиру на тій підставі, що його право на цю квартиру оспорюється її матір`ю, на що ОСОБА_3 заявив, що такі дії не належать до його компетенції та відмовився покидати квартиру. Після неодноразових вимог, під приводом того, що нібито має місце адміністративне правопорушення, ОСОБА_7 , порушуючи встановлений законом порядок виселення, застосував до ОСОБА_3 фізичну силу, надягнув кайданки та оголосив, що він затриманий за злісне невиконання законної вимоги поліцейського залишити квартиру, після чого був доставлений до Індустріального ВП. У зв`язку з цим просив внести відомості до ЄРДР та провести досудове розслідування (арк.крим.провадж. 4-5 т.1).

27 квітня 2018 року постановою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 підслідність у кримінальному провадженні №0000465 визначено за СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (арк.крим.провадж.7-8 т.1).

Дане кримінальне провадження закривалося згідно з постановами слідчих неодноразово.

Крім того, 08 липня 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 21 червня 2019 року по справі №554/4651/19 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №0000579 за заявою ОСОБА_3 щодо можливих неправомірних дій працівника УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 від 20 квітня 2019 року (арк.крим.провадж.2,3, 15, 18 т.3).

У заяві ОСОБА_3 від 20 квітня 2019 року викладені аналогічні обставини щодо зловживання службовим становищем працівниками поліції, застосування ними насильства і протиправного виселення ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 з посиланням на те, що останній злісно не виконував їх нібито законну вимогу покинути квартиру, при цьому було складено протокол за ст.185 КУпАП. Розгляд даного протоколу в суді призвів до закриття адміністративного провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 будь-яких порушень (арк.крим.провадж.18 т.3).

20 листопада 2020 року постановою заступника прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 підслідність у кримінальному провадженні №0000465 визначено за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, (арк.крим.провадж.131 т.2).

Станом на час розгляду даної скарги ОСОБА_3 судом установлено і це вбачається з представлених суду документів кримінального провадження, що 16 січня 2021 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 кримінальне провадження №0000465 закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно з висновками постанови від 16 січня 2021 року слідчим зазначено, що під час досудового розслідування у діях працівників поліції відсутній склад складу злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, оскільки не було встановлено прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення, а саме що будь-хто з них усвідомлював незаконний характер своїх дій, бажав саме виселити ОСОБА_12 за відсутності на те підстав, тоді як працівники поліції під час реагування на виклик керувались виключно доводами ОСОБА_13 та рішенням суду. Також за змістом постанови посилається на обставини, які показав потерпілий ОСОБА_3 , що попередньо до квартири він вселився самовільно шляхом пошкодження та заміни замка. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року, яким, окрім іншого, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про вселення у квартиру, не набрало законної сили на час подій, що відбувалися 08 червня 2017 року. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року було зупинено рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про вселення у спірну квартиру. Таким чином, в ході досудового розслідування слідчим встановлено, що працівники поліції 08 червня 2017 року вивели ОСОБА_3 з квартири, а у подальшому склали стосовно останнього протокол, усвідомлюючи, що рішення місцевого суду, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 на вселення було зупинено до розгляду касаційним судом справи по суті, тобто право проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі на момент складання адміністративного протоколу відносно останнього не було підтверджено у встановленому законом порядку, тому у працівників поліції були наявні достатні підстави для усунення обмежень у користуванні належним майном ОСОБА_14 власника вказаного приміщення (а.с.9-11).

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на підставі п.3 ч.1 ст.303 КПК України.

Як зазначив потерпілий у поданій скарзі, постанову ним не отримано, що не було спростовано слідчим та прокурором, однак указані обставини не є перешкодою для оскарження вказаного рішення слідчого в порядку ст.303 КПК України, а тому з урахуванням встановлених кримінальним процесуальним законом гарантій оскарження процесуальних рішень та з метою усунення перешкод для правового захисту особи, слідчий суддя вважає, що заявником не пропущений строк звернення до суду зі скаргою і дана скарга підлягає розгляду по суті.

За положеннями п.п. 1, 2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

За змістом ст.284 КПК України під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що при постановленні рішення про закриття кримінального провадження №0000465 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях конкретних осіб, на яких вказав у своїх заявах від 11 квітня 2018 року та від 20 квітня 2019 року ОСОБА_3 , слідчим належним чином дотримані ці вимоги кримінального процесуального закону.

Зокрема, оскаржувана постанова містить зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення Кримінального процесуального кодексу України.

Як свідчать докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, слідчий провів всі необхідні першочергові та необхідні слідчі дії, надав оцінку всім наявним доказам, всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження, в тому числі вжив необхідних заходів, передбачених КПК України, на виконання вказівок, викладених у висновках ухвал судів, якими було скасовано попередні постанови слідчого, а також здійснено заходи щодо перевірки показань допитаних свідків з приводу часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення, що становить предмет розслідування.

Так, під час досудового розслідування цього кримінального провадження 23 травня 2018 року (арк.крим.провадж.14-16 т.1) відібрано пояснення у заявника ОСОБА_3 , а також 24 травня 2018 року останнього було залучено як потерпілого та здійснено його допит (арк.крим.провадж.19-24, 25 т.1), крім того, ОСОБА_3 був допитаний ще 24 грудня 2019 року і підтвердив обставини, викладені у його заявах про вчинення кримінальних правопорушень.

Разом із тим, 14 червня 2018 року допитана під час досудового розслідування як свідок ОСОБА_15 пояснила, що на час вищевказаних вона подій мешкала за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира була придбана її матір`ю ОСОБА_16 . Близько 8 років тому її мати познайомилася з ОСОБА_3 . Вони між собою не мали близьких відносин та разом не проживали. Також свідку відомо, що раніше ОСОБА_3 мешкав по АДРЕСА_3 , займав ту квартиру самовільно, внаслідок чого з квартири його виселили, після чого він останнім часом почав мешкати з її матір`ю. Через деякий час відносини у них погіршилися та її мати вимушена була переїхати проживати за іншою адресою, а ОСОБА_3 залишився у квартирі. З показів слідує, що після виїзду матері, у цій квартирі почала проживати ОСОБА_13 разом із ОСОБА_3 . Між ними постійно виникали сварки, через що неодноразово викликали працівників поліції. Також, починаючи з 2016 року ОСОБА_3 судиться за право мешкання у вказаній квартирі. Рішення судів першої та апеляційної інстанції були на користь ОСОБА_3 , однак було подано касаційну скаргу та відповідно до ухвали касаційного суду було зупинено виконання зазначених рішень. Зазначає, що 08 червня 2017 року після чергової сварки з ОСОБА_3 , під час якої останній застосував фізичну силу до ОСОБА_15 , вона викликала поліцію, яку по приїзду впустила до квартири і розповіла обставини конфлікту, після чого нею надано поліцейським всі копії судових рішень. Фактично ОСОБА_3 не зміг жодним чином підтвердити своє право на частину квартири, відповідних документів у нього немає, та не мав законних підстав перебувати у квартирі її матері ОСОБА_16 , яка на той момент вважалась єдиним власником вказаного майна. ОСОБА_15 просила поліцейських щоб ОСОБА_3 залишив приміщення квартири, зважаючи на те, що раніше наніс їй тілесні ушкодження, неодноразові виклики поліції та ситуацію, яка склалась, при цьому навіть в присутності поліцейських ОСОБА_6 штовхнув ОСОБА_15 і конфлікт продовжувався. Розглянувши на місці документи, поліцейський ОСОБА_17 звернувся з вимогою до ОСОБА_3 залишити квартиру для забезпечення безпеки і порядку, при цьому він не забороняв останньому повертатись до цієї квартири та не вилучав ключі від замка чи інші речі. Його також було попереджено, що в разі невиконання законних вимог його буде затримано та доставлено до відділу поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Проте ОСОБА_3 на вимогу залишити приміщення квартири та припинити протиправні дії не реагував та провокував конфліктну ситуацію, надані попередження проігнорував. Після цього співробітники поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_18 затримали та вивели ОСОБА_3 з квартири для подальшого складання протоколу (арк.крим.провадж.173-176 т.1).

Допитаний як свідок ОСОБА_17 пояснив, що працює поліцейським в м.Дніпрі, та починаючи з лютого 2017 року під час несення служби його екіпаж отримував виклики за адресою: АДРЕСА_2 , де відбувалися конфлікти між власником помешкання ОСОБА_19 та гр. ОСОБА_6 , який також претендує на вказане помешкання. 08 червня 2017 року надійшов виклик на вищевказану адресу. В рамках обміну інформацією з системи Армор ОСОБА_17 стало відомо, що на дану адресу поліцію викликають часто, а також відносно ОСОБА_6 порушено кримінальне провадження за нанесення тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_8 . Після прибуття за вказаною адресою, разом із ОСОБА_20 вони з`ясували обставини конфлікту, встановили, що за вказане помешкання між ОСОБА_19 та ОСОБА_6 тривають судові спори за право власності, судом касаційної інстанції було зупинено рішення судів першої та апеляційної інстанцій до закінчення касаційного провадження. Разом із тим, ОСОБА_6 не зміг жодним чином підтвердити своє право на частину квартири. Ураховуючи конфліктну ситуацію, неодноразові виклики поліції, нанесення тілесних ушкоджень, з метою розведення сторін для припинення конфлікту на відстань, попередження вчинення правопорушення або злочину, для забезпечення безпеки та з метою охорони життя і здоров`я осіб, які перебували в цій квартирі ОСОБА_3 , який прописаний за іншою адресою, було висунуто вимогу тимчасово покинути квартиру, так як було достатньо підстав вважати, що якщо не буде вжито ніяких заходів, конфлікт буде продовжено та можуть настати тяжкі наслідки. Однак ОСОБА_3 законні вимоги не виконав, почав телефонувати комусь, після чого його було попереджено, що в разі невиконання законних вимог його буде затримано, однак він такі попередження проігнорував. Після цього, ОСОБА_17 спільно з ОСОБА_20 , зважаючи на особу ОСОБА_3 , який не належав до переліку осіб, до яких заборонено застосування спецзасобів, відносно останнього було застосовано спецзасіб «кайданки». У подальшому ОСОБА_3 було доставлено до Індустріального ВП, де складено протокол затримання та протокол про адміністративне правопорушення за ст.185 КУпАП. Від надання медичної допомоги ОСОБА_3 відмовився. Можливість отримання правової допомоги йому було роз`яснено та повідомлено центр правової допомоги, але ОСОБА_3 виявив бажання захищати себе самостійно, після цього його було доставлено до суду для розгляду відповідної судової справи за вказаним протоколом (арк.крим.провадж.180-183 т.1).

Також з приводу зазначених ОСОБА_3 обставин були допитані як свідки інспектор роти №4 батальону №4 УПП в м.Дніпрі ОСОБА_20 , який надав які надали аналогічні показання з приводу подій 08 червня 2017 року, та в цілому підтвердив обставини та хронологію подій, зазначених свідком ОСОБА_17 (арк.крим.провадж.194-197 т.1).

Крім того, була допита свідок ОСОБА_16 , яка пояснила про обставини знайомства з ОСОБА_3 , надання йому згоди на проживання в квартирі, а також неодноразові конфліктні ситуації, застосування насильства з боку ОСОБА_3 до її дочки та наявність судового спору щодо майна квартири (арк.крим.провадж.219-224 т.1).

Отже, органом досудового розслідування вжито достатніх заходів щодо встановлення та допиту безпосередніх учасників та очевидців подій, крім того, протягом досудового розслідування слідчі звертались із відповідними запитами щодо витребування документів та дорученнями про виконання процесуальних дій, за наслідками чого зібрано достатній обсяг матеріалів та доказів.

Із матеріалів кримінального провадження у їх сукупності вбачається, що вказівки прокурора по кримінальному провадженню з переліком відповідних заходів, слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій та отримання іншої інформації, слідчим в цілому були виконані й аналіз отриманих даних та доказів дає підстави вважати, що слідчим дотриманий визначений порядок та вжито передбачених заходів для встановлення істини по справі, результати яких дали змогу надати належну правову оцінку відсутності в діях конкретних осіб ознак кримінальних правопорушень (арк.крим.провадж.63, 216 т.1).

Крім того, в межах кримінального провадження слідчим у встановленому порядку розглянуті клопотання потерпілого, подані в порядку ст.220 КПК України, про проведення слідчих та процесуальних дій, за результатами яких прийнято процесуальні рішення із наведенням відповідних мотивів та повідомлено про це потерпілого, чим не було порушено гарантій реалізації процесуальних прав, передбачених КПК України.

Інших джерел інформації з приводу кримінальних правопорушень не здобуто, тоді як вжиті органом досудового розслідування заходи слід вважати достатніми.

Так, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що 08 червня 2017 року після виклику та прибуття поліції, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 відмовився покинути вказану квартиру, поліцейським роти №4 УПП в м.Дніпро сержантом поліції ОСОБА_17 було складено протокол про адміністративне затримання №107277 від 08 червня 2017 року, а також протокол адміністративне правопорушення серії АА №185541 від 08 червня 2017 року, згідно якого ОСОБА_3 08 червня 2017 року о 14 годині 00 хвилин перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 перебував у вказаній квартирі, всупереч ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України від 27 квітня 2017 року, виконати законну вимогу поліцейського ОСОБА_3 залишити приміщення відмовився, чим вчинив злісну непокору, тобто адміністративне правопорушення передбачене ст.185 КУпАП; справу про адміністративне правопорушення спрямовано для розгляду до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська (арк.крим.провадж.46, 47, 79-82 т.1).

Постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2017 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ст.185 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.49-50).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року постанову судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2017 року, якою закрито провадження щодо позивача за ст.185 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення залишено без змін (арк.крим.провадж.48-49, 50-51 т.1).

Також убачається, що на час вищевказаних подій, ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер 1650, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_21 , з 29 жовтня 2014 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 (арк. крим.провадж.35 т.1).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_16 задоволено; встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_16 , починаючи з 15 червня 2010 року; поділено спільне сумісне майно - квартиру АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_16 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 за кожним, припинивши їх право спільної сумісної власності на цю квартиру; вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_4 , та визначено наступний порядок користування цією квартирою між співвласниками: - виділено ОСОБА_3 в користування житлову кімнату (приміщення № 7), площею 12,9 кв.м.; - виділено ОСОБА_16 в користування житлову кімнату (приміщення № 5), площею 10,7 кв.м.; у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_16 залишено всі інші приміщення квартири АДРЕСА_4 , а саме: приміщення 1 - коридор, площею 3,8 кв.м.; приміщення 2 санвузол, площею 4,1 кв.м.; приміщення 3 кухню, площею 6,0 кв.м.; приміщення 4 житлову кімнату, площею 17,9 кв.м.; приміщення 6 коридор, площею 2,1 кв.м.; приміщення І балкон, площею 0,8 кв.м. (арк.крим.провадж.69-71 т.1).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_16 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_4 скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в цій частині; в іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року залишено без змін (арк.крим.провадж.76-77 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_16 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу та поділ спільно набутого майна, вселення і визначення порядку користування квартирою та зупинене виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження (арк.крим.провадж.185-186 т.1).

У подальшому ухвалою ВССУ від 13 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_16 було відхилено, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року залишено без змін (арк.крим.провадж.73-75 т.1).

Варто зазначити, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.162 КК України може бути вчинене, зокрема, у формі незаконного виселення. Під незаконним виселенням слід розуміти виселення із займаного житлового приміщення за відсутності підстав або з порушенням порядку, встановлених законом. Відповідно до чинного законодавства примусове виселення громадянина із житла може мати місце лише за рішенням суду у визначених законом випадках. Незаконним слід визнавати також виселення, здійснене неуповноваженою на те особою. З суб`єктивної сторони злочин характеризується лише прямим умислом. Винний усвідомлює, що порушує недоторканність житла громадян шляхом вчинення вказаних вище дій, і бажає їх вчинити. Кваліфікуючими ознаками розглядуваного злочину є вчинення його: службовою особою; із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування.

Разом із тим, як встановлено під час досудового розслідування, працівники поліції 08 червня 2017 року вивели ОСОБА_3 з квартири, а у подальшому склали стосовно останнього протокол, усвідомлюючи, що рішення місцевого суду, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 на вселення, було зупинено до розгляду касаційним судом справи, тоді як право проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі на момент складання протоколу не було підтверджено, а тому були наявні підстави для усунення обмежень у користуванні майном власника вказаного приміщення, а також припинення конфліктної ситуації та можливих правопорушень і настання негативних наслідків.

У даному контексті варто зазначити, що при відпрацюванні викликів щодо конфліктів та сварок патрульному поліцейському необхідно вирішити питання щодо способу припинення конфлікту та вчинити всі можливі дії для запобігання настанню тяжких наслідків в ході розвитку такого конфлікту, сприяти, якщо це можливо, встановленню емоційної стабільності сторін конфлікту.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або об`єктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоров`я людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.

Пунктом 12 розділу IV Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції №4/1 від 05 січня 2016 року, передбачено, що поліцейський патрульної поліції під час несення служби з метою виконання завдань має право вимагати від особи (осіб) залишити певне місце на певний строк (арк.крим.провадж.84-92 т.1).

Таким чином, з урахуванням всіх обставин подій, що передували затриманню ОСОБА_3 , поліцейський ОСОБА_17 мав компетенцію вимагати в особи покинути приміщення, в даному випадку за адресою: АДРЕСА_2 оскільки він уповноважений на пред`явлення такої вимоги частиною 1 ст.36 Закону України «Про Національну поліцію».

До таких висновків в частині оцінки дій поліцейських дійшли суди при вирішенні справи №204/3944/17 (арк.крим.провадж.188-193 т.1). Крім того, постановою слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_22 від 10 липня 2018 року було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000724 від 15.06.2017 року, оскільки під час розслідування вказаного провадження встановлено відсутність в діях поліцейських роти 4 батальйону №4 управління патрульної поліції в м.Дніпро ОСОБА_17 та ОСОБА_20 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України (арк.крим.провадж.227-240). Законність і обгрунтованість вказаного рішення було також підтверджено ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2018 року (арк.крим.провадж.241-246 т.1), а також ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року (арк.крим.провадж.1-6 т.2).

Оцінивши наведені обставини у їх сукупності і взаємному зв`язку, суд вважає, що постанова слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 16 січня 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000465 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тобто такою, що винесена з дотриманням вказаних вимог закону, разом із тим, слідчим проаналізовано відповідні зібрані матеріали, надано їм належну правову оцінку, а тому підстави для її скасування з наведених заявником у скарзі підставі відсутні.

Згідно з матеріалами скарги, фактично доводи заявника скарги зводяться до непогодження із діями працівників поліції, які були вчинені ними в межах передбаченої законом процедури та були пов`язані з припиненням та запобіганням правопорушень та можливих негативних наслідків, що не може слугувати беззаперечними підставами для кримінальної відповідальності. Натомість, вказані заявником обставини, які він вважає виселенням з квартири, самі по собі не свідчать про кримінальну протиправність дій службових осіб правоохоронного органу, оскільки ці дії знаходились в межах їх повноважень.

Так, при винесенні оскаржуваної постанови слідчим правильно враховано те, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів того, що працівниками поліції допущено незаконне виселення ОСОБА_3 , оскільки не було встановлено, що будь-хто з них бажав саме виселити ОСОБА_12 за відсутності на те законних підстав. Навпаки, 08 червня 2017 року ОСОБА_3 був затриманий відповідно до вимог нормативних актів та інструкцій, після чого працівники поліції його тимчасово вивели з квартири, а у подальшому склали стосовно останнього протокол, усвідомлюючи, що рішення суду від 08 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 щодо спірної квартири було зупинено до закінчення касаційного провадження, та на їх переконання вказане житло не мало правового режиму законного володіння особи на час подій, що відбувались у той день. Зважаючи на це, відсутність умисної форми вини виключає кримінальну відповідальність за ч.2 ст.162 КК України.

Таким чином, перевіркою обставин, які були досліджені в ході проведеного досудового розслідування, в межах внесених до ЄРДР відомостей, аналізом показів допитаних свідків, результатів слідчих (розшукових) дій, а також отриманих документів установлено, що показання ОСОБА_3 , а також викладені ним у заявах відомості щодо можливого скоєння кримінального правопорушення з боку ОСОБА_17 та ОСОБА_20 за ч.2 ст.162 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження належними і допустимими доказами у їх сукупності, а тому слідчий дійшов правильного висновку про відсутність у їх діях складу кримінальних правопорушень й закрив кримінальне провадження.

Перевіривши доводи заявника скарги щодо передчасності постанови про закриття кримінального провадження, слідчий суддя вважає їх безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим в повному обсязі проведено всі необхідні слідчі дії з метою перевірки належними і допустимими доказами обставин саме в межах предмету розслідування даного кримінального провадження та встановлення об`єктивної істини в справі.

Посилання ОСОБА_3 на те, що слідчим не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на перевірку фактів, викладених у його заявах, спростовуються наявними матеріалами кримінального провадження, аналіз яких дозволяє зробити обґрунтовані висновки щодо зазначених ОСОБА_3 обставин.

Крім того, щодо обсягу проведення необхідних слідчих дій, слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Таким чином слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події та ознак злочину.

Таким чином, матеріали кримінального провадження та скарги не містять даних, які б ставили під сумнів висновки слідчого і неповнота досудового розслідування не встановлена.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що слідчим під час ухвалення постанови про закриття кримінального провадження по кримінальному провадженню за №0000465, проведено значний обсяг слідчих дій, було належним чином та в повному обсязі перевірено обставини справи та всі доводи, викладені у відповідних заявах ОСОБА_3 , досліджено норми законодавства України, положення яких регламентує порушені заявником питання, а також відповідні судові рішення. Надано належну оцінку наявним доказам і встановленим обставинам та об`єктивно зроблено висновок про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Проте доводи скарги про те, що постанова є незаконною з підстав неповноти досудового розслідування фактично зводяться до загальних формулювань та не містять обґрунтування, яким чином проведення подальших (і яких саме) слідчих та процесуальних дій може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України. А відтак, такі посилання на незаконність рішення за результатами досудового розслідування, юридично неспроможні.

Відповідно до досліджених матеріалів кримінального провадження, встановлено, що перевірка по даному факту проводилась з виконанням усіх необхідних та достатніх для цього дій та можливості зі збирання нових доказів фактично вичерпано, в результаті чого 16 січня 2021 року було прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Варто також зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до п.29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Таким чином, суд вважає, що слідчим однозначно доведено правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення постанови від 16 січня 2021 року, воно є обґрунтованим, при цьому засоби для встановлення спірних обставин було досудовим слідством повністю використано, а висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу наявних у справі матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість скарги, а тому у її задоволенні потрібно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 22, 110, 284, 303-307, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, від 16 січня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000465 від 24 квітня 2018 року, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1