КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1465/19
Провадження № 11-кп/824/1622/2021
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 . в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року у кримінальних провадженнях № 0004884 та № 0000366 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження тримання під вартою ОСОБА_7 та постановити ухвалу про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено на 60 діб, тобто до 27 лютого 2021 року включно.
Таке рішення суду вмотивовано тим, що наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 перебуваючи на свободі та усвідомлюючи міру покарання, яке йому загрожує в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, може уникати суду та перебувати тривалий час в розшуку, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, впливати на свідків з метою уникнути кримінальної відповідальності.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Апелянт вказує, що загальний термін перебування ОСОБА_7 під вартою на час подання апеляційної скарги становить понад два роки, при цьому за весь час судового розгляду справи судом було допитано потерпілого, а під час інших судових засідань лише вирішувалось питання про продовження строку тримання під вартою.
Захисник звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала не містить індивідуалізації, а відразу мотивована щодо двох обвинувачених, при цьому, як зазначає апелянт, у обвинувачених різне ставлення до скоєного, різна соціальна адаптованість та характеристики.
Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений ОСОБА_7 частково визнає свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на час затримання мав постійне місце роботи, має постійне місце проживання.
Крім того, захисник вказує, що потерпілий не має до ОСОБА_7 жодних претензій.
Також апелянт зазначає, що зазначені в ухвалі ризики не підтверджені жодним доказом.

В суд апеляційної інстанції учасники провадження не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, будь-яких клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін до апеляційного суду не надходило, у зв`язку з чим на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України апеляційний розгляд відбувався без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, що таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 перебуваючи на свободі та усвідомлюючи міру покарання, яке йому загрожує в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, може уникати суду та перебувати тривалий час в розшуку, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, впливати на свідків з метою уникнути кримінальної відповідальності.
Також суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, на підставі чого дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 частково визнає свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на час затримання мав постійне місце роботи, має постійне місце проживання самі по собі не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року, якою строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено на 60 діб, тобто до 27 лютого 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4