ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3323/20 Справа № 193/1003/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000230 від 30 серпня 2020 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті П`ятихатки Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 30.08.2020 приблизно о 12:00 годині, приїхав до місця проживання потерпілої ОСОБА_9 яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_2 , де також проживає ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою поспілкуватися з ним.
Далі, ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на проникнення в чуже житло, відкрив дерев`яні вхідні двері до будинку, які не були зачинені на замок та протиправно потрапив в середину.
Перебуваючи в будівлі потерпілої, ОСОБА_11 незаконно, незважаючи на намагання ОСОБА_9 випровадити його із житла, яка повідомила, що вдома більше нікого немає, усвідомлюючи, що порушує недоторканість житла, продовжував протиправно, без дозволу господарки знаходитися в приміщенні вказаного житлового будинку, порушивши при цьому право ОСОБА_9 на недоторканість її житла, гарантоване статтею 30 Конституції України, статтею 12 «Загальної декларації прав людини», статтею 8 «Конвенції про захист прав людини та основних свобод».
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи свої вимоги обвинувачений посилається на те, що суд, в порушення вимог 50, 65 КК України, призначаючи покарання, належним чином не врахував його особу, а саме, те, що він вину у скоєному визнав, шкоди нікому не завдав, умислу щодо заволодіння майном не було та потерпіла сторона не мала жодних претензій. Разом з цим, обвинувачений, не заперечує того факту, що ним було вчинено кримінальний проступок, який містить ознаки протиправного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, проте вважає, що воно не становить суспільної небезпеки, оскільки ним не заподіяна і не могла бути заподіяна істотна шкода фізичній особі, тому суд міг застосувати в цьому провадженні положення ст. 11 КК України. Вказує, що в цьому випадку, суд призначаючи йому покарання, незважаючи на інші більш м"які основні види покарань, передбачені санкцією ч. 1 ст. 162 КК України, не обгрунтувавши неможливість призначення менш суворого покарання, призначив найсуворіше із них.
В судовому засіданні обвинувачений уточнив свої апеляційні вимоги, в яких просив скасувати вирок та постановити новий, яким призначити йому більш м`яке покарання у виді штрафу.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали уточненні вимоги апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Порушень кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження в порядку спрощеного провадження, на підставі ст.ст. 381, 382 КПК України, колегією суддів не встановлено.
З огляду на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 було розглянуто, за згодою учасників провадження, у спрощеному порядку, за їх відсутності, та те, що цей вирок, у відповідності до ч. 1 ст. 394 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку, зокрема з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, й враховуючи, що обвинуваченим в суді апеляційної інстанції оспорюється вирок лише щодо призначеного покарання, він підлягає перегляду в цій частині.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Матеріалами провадження підтверджено, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі в межах санкції інкримінованого кримінального проступку, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, в повному обсязі відповідає наведеним вище нормам закону.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.
В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного та справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі в межах санкції частини 1 статті 162 КК України, із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.
Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_5 призначене у виді обмеження волі, в межах санкції кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, й принципу співмірності, індивідуалізації і справедливості, тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Доводи скарги обвинуваченого про те, що суд не в повній мірі врахував його особу, а саме те, що він вину у скоєному визнав, шкоди нікому не завдав, умислу щодо заволодіння майном у нього не було та потерпіла сторона не мала жодних претензій, є безпідставними, оскільки ці обставини судом взято до уваги при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами провадження.
Разом з цим, твердження ОСОБА_5 про необхідність призначення йому покарання у виді штрафу, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки обвинувачений ніде не працює, та не надав суду апеляційної інстанції жодних доказів щодо спроможності виконати таке покарання, у разі його призначення, тому колегія суддів дійшла висновку, що таке покарання не буде сприяти його виправленню та перевихованню.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що обвинуваченого згідно з оскаржуваним вироком звільнено від відбування покарання з випробуванням, а покарання у виді штрафу підлягає реальному виконанню, та в цьому випадку таке покарання лише погіршить процесуальне становище обвинуваченого.
Отже, призначене судом покарання ОСОБА_5 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки, на переконання колегії суддів, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, й підстав вважати його занадто суворим не убачається.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, у зв`язку з чим вирок необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4