КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/4954/17 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/4067/2020
У Х В А Л А

14 грудня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000799 стосовно ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості від 21 березня 2017 року, з уточненнями від 18 квітня 2017 року, укладену між прокурором ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Крім того, судом вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні, скасовано арешти, накладені на майно ОСОБА_4 .

18 листопада 2020 року ОСОБА_3 на вказаний вирок подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного провадження, скасувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_4 та направити матеріали кримінального провадження до суду першої інстанції для проведення судового провадження у загальному порядку.

Матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 з апеляційною скаргою ОСОБА_3 надійшли до Київського апеляційного суду 11 грудня 2020 року.

Перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вважаю, що вона підлягає поверненню особі, яка її подала, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, зокрема, вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Зокрема, пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, визначених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.

В той же час, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , який подав на цей вирок апеляційну скаргу, не має жодного процесуального статусу у зазначеній справі та не є учасником судового провадження.

Обґрунтовуючи право на оскарження вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_3 посилається на те, що текст повідомлення про підозру у кримінальному провадженні щодо нього повністю співпадає з описовою частиною вироку Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року.

Крім того, як зазначає ОСОБА_3 , дійшовши висновку про відповідність угоди вимогам закону, суд першої інстанції ухвалив вирок, яким вирішив питання щодо правомірності дій інших осіб (Особи 1, Особи 2, Особи 3), та безпідставному звинуваченні цих осіб. Зокрема, у вироку суд вказав, що ОСОБА_4 під керівництвом Особи 1, як організатора, за участі виконавця Особи 3, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з останніми, з використанням свого та службового становища Особи 3 вчинив заволодіння на користь Особи 1, Особи 2 і ТОВ "АК Інжиніринг" коштами ПАТ "Родовід Банк", що по суті є констатацією винуватості Особи 1, Особи 2, Особи 3. Отже суд без дослідження матеріалів досудового розслідування встановив факт співучасті ОСОБА_4 з іншими особами, визнавши винуватість Особи 1, Особи 2, Особи 3, і такий вирок безпосередньо зачіпає його права та інтереси, що полягає у безпідставному вирішенні питання щодо його винуватості.

Проте, викладені у вироку стосовно ОСОБА_4 фактичні обставини кримінального провадження не містять будь-якої вказівки на ОСОБА_3 , у тексті вироку особисті дані про співучасників ОСОБА_4 не зазначені, вони у всіх частинах вироку названі як Особа 1, Особа 2, Особа 3.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_4 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив за попередньою змовою групою осіб, під керівництвом Особи 1, як організатора, за участі виконавця Особи 3, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_4 , який уклав угоду про визнання винуватості. Дослідження та оцінку правомірності дій Особи 1, Особи 2 та Особи 3, які такої угоди не укладали, суд не здійснював, тим більше не вирішував наперед питання про їхні права, свободи чи інтереси, і не встановлював преюдиційних фактів щодо них.

Крім того, будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати безіменних осіб, про співучасть з якими йдеться у вироку щодо ОСОБА_4 , цей вирок не містить.

Посилання ОСОБА_3 на те, що текст повідомлення про підозру у кримінальному провадженні щодо нього повністю співпадає з описовою частиною вироку Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року, не заслуговує на увагу, оскільки дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК України.

Чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. В цьому ж аспекті Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

За наведених обставин вважаю, що ОСОБА_3 не відноситься до тих осіб, яким законом надано право на апеляційне оскарження вироку Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не є особою, яка має право на оскарження вироку Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року щодо ОСОБА_4 , подана ним апеляційна скарга на вказане судове рішення, виходячи з п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, підлягає поверненню особі, яка її подала.

На підставі викладеного, керуючись ст. 399 КПК України, суддя-доповідач,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000799 стосовно ОСОБА_4 повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати ОСОБА_3 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня отримання її копії.

Суддя Київського апеляційного суду ОСОБА_2