КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

01 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора та застосовано до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 24 лютого 2021 року, включно.
Строк тримання під вартою ОСОБА_5 постановлено обчислювати з моменту його фактичного затримання з 12.00 год. 28 грудня 2020 року.

Визначено ОСОБА_5 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 42 040 грн. 00 коп.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, який віднесений до категорії нетяжких, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до п`яти років, раніше не судимий, його вік, той факт, що він не одружений, працює директором ТОВ «Українське будівельно-земельне агентство», не має сталих соціальних зв`язків, переховувався від суду та не виконував покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 7 ст. 42 КПК України, перебував у розшуку.

Також зважаючи на доведеність прокурором у клопотанні та під час судового розгляду, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним ризикам, а саме спробам переховуватись, незаконно впливати на потерпілу, вчинити інше кримінальне правопорушення, зважаючи на наявність ще декількох обвинувачень, дійшов висновку про те, що підстав для обрання до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавлення волі, не вбачає.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року. Скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів до 24 лютого 2021 року включно із визначенням розміру застави. Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що оскаржувана ухвала суду, є прийнятою з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а саме ст.ст. 177, 178, 194 КПК України, а тому є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, не мотивував свої висновки та не навів обґрунтування існування жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження можливості ОСОБА_5 переховуватись від суду, не з`являтись у судові засідання, незаконно впливати на потерпілу або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Крім того, на думку сторони захисту, матеріали кримінального провадження взагалі не містять доказів про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Також, як вважає апелянт, судом не оцінені в сукупності та не взяті до уваги всі обставини, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України, що враховуються при обранні запобіжного заходу, а саме наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, раніше не судимий, майновий стан обвинуваченого, дотримання умов застосування раніше обраних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту, розмір майнової шкоди.

Крім того, захисник вважає, що розмір застави визначений в оскаржуваній ухвалі суду як альтернативний запобіжний захід, в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є необґрунтованим, оскільки судом не враховано майновий стан обвинуваченого.

У зв`язку з цим, прийняте судом рішення, на думку апелянта, є необґрунтованим, а ризики зазначені, не підтверджені належними та допустимими доказами та не доведені прокурором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення, має право своєю ухвалою змінити або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали, відсутні.

З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду про застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наведених в апеляційній скарзі підстав, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.

При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мотивував свої висновки та не навів обґрунтування існування жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки, як вважає сторона захисту, матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження можливості ОСОБА_5 переховуватися від суду, не зявлятись у судові засідання, незаконно впливати на потерпілу або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, колегія суддів не може погодитися з тим, що до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без достатніх на те підстав або без вмотивованого рішення суду, з огляду на таке.
Як вбачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів, у відповідності до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року ОСОБА_5 було оголошено в розшук, оскільки судові засідання неодноразово відкладались через його неявку до суду без поважних причин, а чотири ухвали суду про його привід залишилися не виконаними, у звязку з тим, що обвинувачений за місцем проживання не мешкає.

Крім того, надаючи оцінку іншим ризикам, зокрема можливості вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що органами досудового розслідування відносно ОСОБА_5 до інших судів направлено декілька обвинувальних актів за ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 289 КК України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому тих, на які посилається апелянт, зазначається не лише про те, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя, не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, а й про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, приймаючи до уваги ступінь тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , дані про його особу та інші обставини, наведені у клопотанні прокурора про зміну запобіжного заходу, цілком правомірно виходив з того, що жоден із більш мяких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним ризикам, а тому визнав за необхідне застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Наведені в апеляційній скарзі захисника дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки за місцем свого постійного проживання, раніше не судимий, у побуті характеризується з позитивної сторони, працює директор ТОВ «Українське будівельно-земельне агентство», його майновий стан та інші обставини, самі по собі або в сукупності не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш мякого запобіжного заходу.

Отже, за висновком колегії суддів, приймаючи рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.
До того ж, станом на час апеляційного розгляду, обвинуваченого ОСОБА_5 звільнено з під варти у зв`язку із внесенням суми застави, яка була визначена судом, а тому він не може вважатися особою до якої застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.
У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_6 , без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 та 422-1, КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року, відповідно до якої суд застосував до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 24 лютого 2021 року, включно, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи: 755/17661/19

Номер провадження: 11-кп/824/1685/2020
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9
Доповідач - суддя ОСОБА_1