№ 1-кп/331/364/2020
ЄУН 331/4277/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 вересня 2020 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, -

в с т а н о в и в:
В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами сторони обвинувачення ухвали слідчого судді про надання дозволу про тимчасовий доступ до речей і документів та протоколу вказаного тимчасового доступу, під час якого було вилучено ДВД-диск із відеозаписами камер спостереження, оскільки як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді від 13.06.2017, було надано дозвіл на вилучення відеозапису у ОСОБА_7 , при тому, що дійсне ім`я свідка є ОСОБА_8 , тобто тимчасовий доступ було проведено у іншої особи. До того ж, слідчий суддя вказала індивідуальні ознаки відеозапису, на який надала дозвіл на вилучення: «за період з 23.33. годин до 23.45 годин 30.05.2017 року», а з відеозапису вбачається, що на диску наявний файл із зазначенням часу 31.05.2020 00.14 годин, що свідчить про перевищення повноважень слідчим та вилучення іншого відеозапису, дозвіл на вилучення якого не надавався. Також просили звернути увагу, що слідчий вилучила ДВД-диск, а у матеріалах справи наявний СД-диск, тому проведення цієї слідчої дії було здійснено із грубими порушенням норм КПК України, на підставі чого цей доказ необхідно визнати очевидно недопустимим та припинити його дослідження у судовому засіданні.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання свого захисника та наполягав на припиненні дослідження доказів відеозапису, отриманого на підставі ухвали слідчого судді.
Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання та зазначив, що із пояснень свідка йому відомо, що годинник на камері відеоспостереження не було встановлено відповідно до реального часу, тому на відеозаписі зазначено інший час, що не свідчить про суттєві порушення, вважав, що вказані неточності можливо усунути шляхом допиту цього свідка, про що він буде заявляти у подальшому. Описки, ймовірно допущені слідчим суддею або слідчим, не можуть призвести до визнання цього доказу очевидно недопустимим.
Вислухавши думку учасників судового процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, під час судового засідання у якості доказу на підтвердження провини ОСОБА_6 прокурором було надано ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2017 про надання тимчасового доступу з можливістю вилучення відеозапису за період часу з 23.33 год. до 23.45 год. 30.05.2017 з камер зовнішнього спостереження біля квартири АДРЕСА_1 та біля під`їзду № 1 буд. АДРЕСА_2 , який знаходиться у ОСОБА_7 , проживаючого АДРЕСА_3 ( т.1 а.с. 200-201), протокол тимчасового доступу до речей і документів від 28.06.2017 із додатком, у якому вказано, що слідчим було вилучено 1 ДВД-диск ( т.1 а.с. 202-203)
Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК Українисуд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
У судовому засіданні захисник та обвинувачений наполягали на тому, що доказ у вигляді відеозапису був отриманий без дозволу суду, що свідчить про його очевидну недопустимість, оскільки зі змісту ухвали видно, що дозвіл на вилучення було надано на інший відеозапис та у іншій особи, ніж фактично було проведено слідчим.
Однак, оцінюючи вказані доводи, суд зазначає, що на сьогодні підстав вважати, що слідчим під час збору доказів було допущені істотні порушення, які призвели до недотримання прав людини і основоположних свобод, немає, існуючі неточності між ухвалою слідчого судді та фактично проведеною слідчою дією будуть предметом оцінки судом у сукупності із іншими доказами під час винесення остаточного рішення по вказаному кримінальному провадженню, тому на сьогодні підстав для задоволення клопотання захисника та обвинуваченого немає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 89, 159, 372 КПК України,
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 про визнання протоколу доступу до речей і документів від 29.06.2017 та вилученого майна очевидно недопустими доказами відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1