Ухвала
Іменем України

12 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 204/7300/20
провадження № 51-582 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 рокуОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватими у тому, що 27 червня 2020 року, близько 11 год 26 хв., перебуваючи в приміщенні магазину «Варус-44» ТОВ «Омега», який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 67, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає і вони є непомітними оточуючим, взяв з прилавку пляшку віскі «Джейк Деніелс», об`ємом 0,5 л, вартістю 420,48 грн, після чого пройшов через вхідний турнікет магазину не оплативши вказаний товар та намагався залишити місце скоєння кримінального проступку. Однак, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального проступку до кінця, не зміг його закінчити з причин, що незалежали від його волі, оскільки був зупинений працівниками магазину з викраденим майном біля вхідного турнікету.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року- без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок та ухвалу змінити, призначити ОСОБА_5 покарання в виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України, чинної станом на час вчинення кримінального проступку.
В обґрунтування вказує, що судом невірно застосовано ст. 65 КК України, що полягає в не призначенні одного із видів більш м`якого покарання передбаченого санкцією

ч. 1 ст. 185 КК України. Зазначає, що судом безпідставно визнано неможливим призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу та виправних робіт. При цьому, стверджує, що засудженому призначено надмірно суворе покарання, яке порушує принцип індивідуалізації покарання. Також, зазначає, що апеляційний суд не перевірив та не надав належної оцінки доводам його апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Зі змісту скарги захисника вбачається, що він вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення занадто суворого покарання, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 15, ч. 1

ст. 185 КК України у виді арешту, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 відповідно до ст. 12 КК України вчинив кримінальний проступок, ступінь здійснення злочинного наміру, причини з яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, фактичні наслідки вчиненого, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який офіційно не працює, не одружений, не має нікого на утриманні, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а також щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що саме покарання у виді арешту на строк 2 місяці, відповідно до вимог ст.65 КК України буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами і досягнення цілей покарання.
Разом з цим місцевий суд, обираючи вид покарання дійшов висновку про неможливість призначення покарання у виді виправних робіт та штрафу, оскільки ОСОБА_5 не працює, а тому в силу приписів ст. 57 КК України, виключається можливість застосування покарання у виді виправних робіт, а також не має джерел доходу, що у разі призначення покарання у виді штрафу буде неадекватним його матеріальному становищу.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що покарання у виді громадських робіт не буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд погодився із вказаними висновками суду першої інстанції, та зазначив, що призначене покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65-67 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання Верховного Суду призначене засудженому ОСОБА_8 покарання у виді арешту на строк 2 місяці не дає підстав вважати його явно несправедливим через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам

ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутністю підстав для відкриття касаційного провадження, порушене захисником клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, не вирішується.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року щодо останнього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3