Провадження №1-кс/523/4152/20
УХВАЛА
про повернення клопотання про арешт майна

23 листопада 2020 року

Слідчий суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , отримавши внесене у кримінальному провадженні №0000915 від 10.11.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, клопотання дізнавача-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 10.11.2020 року про арешт майна, -

в с т а н о в и в:
10.11.2020 року до Суворовського районного суду м.Одеси від дізнавача-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 надійшло погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 клопотання про арешт майна, за яким 10.11.2020 року о 05:08 годині працівниками поліції за адресою: м.Одеса, вул.Лиманна 18А, виявлено невстановлену особу, із речовиною невідомого походження.

Як слідує з клопотання, за рапортом УПП в Одеській області, СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області розпочате кримінальне провадження №0000915 від 10.11.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, а у внесеному клопотанні дізнавач ОСОБА_2 просить слідчого суддю накласти арешт на вилучений в ході огляду місця події полімерний згорток блакитного кольору з речовиною невідомого походження, та в обґрунтування внесеного клопотання дізнавач посилається на те, що вилучений предмет «…є предметом, вчинення кримінального проступку, речовим доказом та може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення…», а також «…виникла необхідність в проведенні ряду експертних досліджень…».

Вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного.

В силу ч.ч.1, 5 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Положеннями ч.3 ст.26, п.18 ч.1 ст.3 зазначеного Кодексу встановлено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесено до його компетенції цим Кодексом, а слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
За ст.132 вказаного Кодексу, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
З огляду на те, що поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчий суддя у контексті ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої "термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182).
Статтями 276, 277 КПК України регламентовано, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст.278 цього Кодексу, а письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.
Згідно зі ст.171 наведеного Кодексу, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, наряду з іншим, повинні бути зазначені підстави і мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право на власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, та до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
За ч.3 ст.172 означеного Кодексу, слідчий суддя чи суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк для усунення недоліків в сімдесят дві години, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Попри те, матеріали клопотання не містять відповідних документів в розумінні вимог ст.ст.36-37, 110, 214 КПК України, якими мають бути підтверджені процесуальні повноваження прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000915, адже зі змісту доданого до клопотання витягу з ЄРДР від 10.11.2020 року, не вбачається відповідних відомостей щодо залучення будь-якого прокурора до конкретного кримінального провадження.

Крім того, у внесеному клопотанні всупереч приписам ч.2 ст.171 КПК України не викладено значення цього майна для потреб кримінального провадження у конкретному випадку та зміст клопотання містить лише припущення його ініціатора щодо зберігання на вилучених предметах слідів вчинення кримінального правопорушення, що належним чином у клопотанні не обґрунтовано і відповідними доданими до клопотання матеріалами не підтверджуються.
Разом із тим, матеріали клопотання в порушення ч.3 ст.132 КПК України не містять відомостей щодо існування обґрунтованої підозри про вчинення відповідною особою кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування у конкретному випадку такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а матеріали означеного клопотання не містять відомостей щодо повідомлення в порядку ст.276 зазначеного Кодексу певній особі про підозру у вчиненні злочину в даному кримінальному провадженні.
Між тим, зі змісту матеріалів внесеного клопотання слідує, що під час патрулювання працівниками поліції, останніми було зупинено транспортний засіб «БМВ», державний номер НОМЕР_1 , за порушення «Правил дорожнього руху».

За ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо: водій порушив Правила дорожнього руху; є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; транспортний засіб перебуває в розшуку ; необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Однак, ані матеріали внесеного клопотання, ані рапорт працівника УПП в Одеській області, не містять відповідних документів, що підтверджують правомірність наведеного заходу (на кшталт, протокол про адміністративне правопорушення за порушення «Правил дорожнього руху» або постанова компетентного органу з цього ж приводу).

Наряду з викладеним, як вбачається з наведеного рапорту працівника УПП в Одеській області, останнім після зупинки відповідного транспортного засобу, було здійснено виклик слідчо-оперативної служби.

Частиною 1 ст.209 КПК України регламентовано, що особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, а за ч.5 ст.208 зазначеного Кодексу, про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, який підписується особою, яка його склала, і затриманим.

Втім, матеріали внесеного до суду клопотання взагалі не містять відповідних відомостей щодо оформлення уповноваженою службовою особою будь-яких процесуальних документів про вищеописане затримання виявленої особи, яка фактично змушена була залишатися з працівниками поліції до приїзду слідчо-оперативної групи, що у свою чергу свідчить про обмеження прав вказаної особи на свободу і особисту недоторканість за ст.5 Європейської Конвенції з прав людини та суперечить встановленим ст.ст.208-210 КПК України вимогам.

Отже, зазначені положення законодавства в контексті визначених у внесеному клопотанні дізнавачем ОСОБА_2 обставин виявлення і вилучення у відповідної особи майна, необхідність накладення арешту на яке пропонується стороною обвинувачення, не дозволяють слідчому судді пересвідчитись в правомірності застосованих і вчинених працівниками правоохоронних органів заходів.

Одночасно слід зауважити на тому, що в порядку п.1 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов, а за п.2 ч.3 цієї ж норми закону, недопустимими доказами визнаються такими, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Однак, проведений дізнавачем ОСОБА_2 10.11.2020 року в період часу з 07:03 до 07:08 години огляд місця події автомобіля марки «БМВ», державний номер НОМЕР_1 , з подальшим вилученням порошкоподібної речовини бежевого кольору, уявляє собою неналежне процесуальне оформлення шляхом складання протоколу огляду місця події (замість обшуку) та свідчить про реалізацію органом досудового розслідування повноважень, не передбачених вказаним Кодексом, оскільки зазначена слідча дія відбулася після моменту внесення відповідних відомостей до ЄРДР та за викладеними у клопотанні фактичними обставинами кримінального правопорушення, місцем вчинення правопорушення є адреса м.Одеса, вул.Лиманна 18А, а відтак оглянуте інше володіння особи (у даному випадку транспортний засіб) не є місцем події за внесеними до ЄРДР відомостями та для проведення такого огляду органу досудового розслідування слід було керуватися ст.ст.13, 233, 234, 237 КПК України.
Між тим, зі змісту ч.1 ст.86 КПК України слідує, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, та згідно з ч.1 ст.94 цього ж Кодексу, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наряду з наведеним, матеріали внесеного клопотання суперечать загальним засадам кримінального провадження, визначеним у ст.7 КПК України, до яких зокрема відноситься недоторканність житла чи іншого володіння особи.
За ст.13, ч.ч.1, 2 ст.233 КПК України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 цієї статті, а під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення, та під іншим володінням особи транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володіння особи.
Так, за правовими висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 12.02.2019 року у справі №159/451/16-к, провадження №51-1173км18), якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулася в житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені ст.30 Конституції України та відповідними положеннями ст.ст.13, 233, 234 КПК України.
Попри те, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на виявлену та вилучену в ході огляду місця події (обшуку) автомобіля марки «БМВ», порошкоподібну речовину бежевого кольору, дізнавачем ОСОБА_2 до клопотання не додано відповідної ухвали щодо визнання правомірним проведення такого обшуку іншого володіння особи та дозволу її власника на проникнення, що за своєю сукупністю та у контексті ст.ст.233, 234 КПК України викликає у слідчого судді обґрунтовані сумніви щодо правомірності проведеного обшуку іншого володіння особи у конкретному випадку та перешкоджає накладенню арешту на майно за сукупністю наведених обставин.
При цьому, необґрунтованими слідчому судді уявляються доводи клопотання дізнавача ОСОБА_2 щодо необхідності накладення арешту на майно для проведення відповідних експертних досліджень, з огляду на що та у контексті п.1 ч.3 ст.132, ч.2 ст.170 КПК України, унеможливлює застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна у конкретному випадку з означеною метою.
Опріч викладеного, дотримуючись положень ст.94 КПК України щодо оцінки доказів у сукупності й взаємозв`язку при прийнятті відповідного процесуального рішення, слідчий суддя вважає, що незважаючи на запропоновану в означеному клопотанні мету накладення арешту на майно та наявність постанови про визнання і приєднання до провадження речових доказів, про арешт яких йдеться у клопотанні, наведені вище обставини не уявляють достатніх підстав для розгляду цього клопотання по суті, адже в іншому випадку поставить під сумнів законність судового рішення та дотримання при цьому завдань і засад кримінального провадження.

Одночасно слід зауважити на тому, що всупереч вимогам розділу ІІІ «Інструкції з діловодства в органах Національної поліції», затвердженої наказом Голови Національної поліції України №414 від 20.05.2016 року, матеріали означеного клопотання не непрошиті, не пронумеровані, не складений опис та засвідчувальний напис є неповним, оскільки копії не містять дати їх створення, відсутній супровідний лист та реєстраційний номер вихідної кореспонденції, що у свою чергу не надає слідчому судді можливості пересвідчитись у дотриманні встановленого порядку надання таких матеріалів до суду.
Аналогічні висновки містяться в Розділі 1 та у п.п.6, 9 Розділу 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07.02.2014 року, затвердженого Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 07.02.2014 року.
Оскільки з наданих до суду клопотання і доданих до нього матеріалів вбачається, що внесене до суду дізнавачем-інспектором СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 і погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 клопотання про арешт майна є необґрунтованим й безпідставним, зміст якого до того ж не відповідає вимогам ст.ст.170, 171 КПК України та процесуальні повноваження вказаного прокурора не підтверджені доданими до клопотання матеріалами, внаслідок чого й у контексті ст.ст.132, 172 цього ж Кодексу слідчий суддя доходить висновку про повернення клопотання до вказаної прокуратури для усунення недоліків, зі встановленням строку для їх усунення протягом 72-х годин з часу отримання копії цієї ухвали.

Керуючись ст.ст.2-3, 8-9, 13, 26, 132, 167, 170-172, 233, 237, 277-278, 369-372 КПК України, слідчий суддя -
п о с т а н о в и в:
Клопотання дізнавача-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 10.11.2020 року, погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 та подане у кримінальному провадженні №0000915 від 10.11.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, про арешт майна, повернути вказаному прокурору.
Надати Одеській місцевій прокуратурі №4 строк для усунення недоліків, наведених у мотивувальній частині цієї ухвали, - протягом 72-х годин з часу отримання цієї ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1