Провадження №1-кс/523/4495/20
УХВАЛА
про повернення клопотання про арешт майна

10 грудня 2020 року

Слідчий суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , отримавши внесене у кримінальному провадженні №0001083 від 06.12.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст.290 КК України, клопотання дізнавача-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 06.12.2020 року про арешт майна, -

в с т а н о в и в:
08.12.2020 року до Суворовського районного суду м.Одеси від дізнавача-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 надійшло погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 клопотання про арешт майна, за яким 06.12.2020 року працівниками УПП в Одеській області за адресою: м.Одеса, вул.Ген.Бочарова 6, зупинено марки «ЗАЗ TF669P», сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , в ході перевірки якого працівниками поліції виявлено заміну ідентифікаційного номеру кузова.

Як слідує з клопотання, за матеріалами УПП в Одеській області, СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області розпочате кримінальне провадження №0001083 від 06.12.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст.290 КК України, а у внесеному клопотанні дізнавач просить слідчого суддю накласти арешт на автомобіль марки «ЗАЗ TF669P», сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_4 та комплект ключів, а в обґрунтування клопотання дізнавач посилається на те, що означені предмети «…є речовим доказом та може зберігати на собі сліди вчинення кримінального проступку…», «…в рамках кримінального провадження виникла необхідність в проведенні ряду експертних досліджень…».

Вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного.

В силу ч.ч.1, 5 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Положеннями ч.3 ст.26, п.18 ч.1 ст.3 зазначеного Кодексу встановлено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесено до його компетенції цим Кодексом, а слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
За ст.132 вказаного Кодексу, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
З огляду на те, що поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчий суддя у контексті ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої "термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182).
Статтями 276, 277 КПК України регламентовано, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст.278 цього Кодексу, а письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.
Згідно зі ст.171 наведеного Кодексу, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, наряду з іншим, повинні бути зазначені підстави і мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право на власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, та до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

За ч.3 ст.172 КПК України, слідчий суддя чи суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк для усунення недоліків в сімдесят дві години, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
Попри те, матеріали клопотання не містять відповідних документів в розумінні вимог ст.ст.36-37, 110, 214 КПК України, якими мають бути підтверджені процесуальні повноваження прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001083, адже зі змісту доданого до клопотання витягу з ЄРДР від 06.12.2020 року, не вбачається відповідних відомостей щодо залучення будь-якого прокурора до конкретного кримінального провадження.
Втім, у внесеному клопотанні всупереч приписам ч.2 ст.171 КПК України не наведено інформації про документи, які підтверджують право власності на майно та зміст клопотання містить лише припущення його ініціатора щодо зберігання на вилучених предметах слідів вчинення кримінального проступку, що належним чином у клопотанні не обґрунтовано і відповідними доданими до клопотання матеріалами не підтверджуються, а пропонуючи накласти арешт на майно, яке є речовим доказом, сторона обвинувачення взагалі не надала в розпорядження суду жодного документу в розумінні ст.ст.98-100, 104, 110 цього Кодексу, на підтвердження визнання такого майна речовим доказом, його огляду з докладним описом та фотофіксацією.
Разом із тим, всупереч приписам ч.3 ст.132 КПК України матеріали клопотання не містять відомостей щодо існування обґрунтованої підозри про вчинення відповідною особою кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування у конкретному випадку такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а матеріали означеного клопотання не містять відомостей щодо повідомлення в порядку ст.276 зазначеного Кодексу певній особі про підозру у вчиненні злочину в даному кримінальному провадженні.
Необхідно також зауважити на тому, що означене клопотання подано до суду дізнавачем 08.12.2020 року, тоді як вилучення майна у конкретному випадку, мало місце 06.12.2020 року, що з огляду на неповернення зазначеного майна його володільцю в порядку, встановленому ч.5 ст.171 КПК України, свідчить про недотримання вказаним дізнавачем строків звернення з таким клопотанням, протягом одного робочого дня після вилучення майна.
Між тим, зі змісту матеріалів внесеного клопотання слідує, що під час патрулювання працівниками поліції, останніми було зупинено транспортний засіб «ЗАЗ TF669P», за порушення «Правил дорожнього руху».

За ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо, поміж іншого, водій порушив Правила дорожнього руху.

Однак, ані матеріали внесеного клопотання, ані рапорт працівника УПП в Одеській області, не містять відповідних документів, що підтверджують правомірність зупинення означеного транспортного засобу (на кшталт, протокол про адміністративне правопорушення за порушення «Правил дорожнього руху» або постанова компетентного органу з цього ж приводу).

Наряду з викладеним, як вбачається з наведеного рапорту працівника УПП в Одеській області, останнім після зупинки відповідного транспортного засобу, було здійснено виклик слідчо-оперативної групи Суворовського ВП.

Частиною 1 ст.209 КПК України регламентовано, що особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, а за ч.5 ст.208 зазначеного Кодексу, про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, який підписується особою, яка його склала, і затриманим.

Натомість, матеріали внесеного до суду клопотання взагалі не містять відповідних відомостей щодо оформлення уповноваженою службовою особою будь-яких процесуальних документів про вищеописане затримання виявленої особи, яка фактично змушена була залишатися з працівниками поліції до приїзду слідчо-оперативної групи протягом майже годину, що у свою чергу свідчить про обмеження прав вказаної особи на свободу і особисту недоторканість за ст.5 Європейської Конвенції з прав людини та суперечить встановленим ст.ст.208-210 КПК України вимогам.

Отже, зазначені положення законодавства в контексті визначених у внесеному клопотанні дізнавачем ОСОБА_2 обставин виявлення і вилучення у відповідної особи майна, необхідність накладення арешту на яке пропонується стороною обвинувачення, не дозволяють слідчому судді пересвідчитись в правомірності застосованих і вчинених працівниками правоохоронних органів заходів.

Крім того, оцінюючи доданий до означеного клопотання протокол огляду місця події від 06.12.2020 року, на предмет допустимості, слідчий суддя дійшов наступного.
В порядку п.1 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов, а за п.2 ч.3 цієї ж норми закону, недопустимими доказами визнаються такими, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Крім того, матеріали внесеного клопотання суперечать загальним засадам кримінального провадження, визначених у ст.7 КПК України, до яких зокрема відноситься недоторканність житла чи іншого володіння особи.

За ст.13, ч.ч.1, 2 ст.233 КПК України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 цієї статті, а під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
Попри те, проведений дізнавачем ОСОБА_5 06.12.2020 року в період часу з 17:35 до 17:55 години огляд місця події транспортного засобу марки «ЗАЗ TF669P», уявляє порушення органом досудового розслідування приписів ст.233, 237 КПК України та викликає у слідчого судді обґрунтовані сумніви щодо правомірності проведеного огляду іншого володіння особи у конкретному випадку, оскільки вказаним дізнавачем до клопотання не додано відповідної ухвали щодо визнання правомірним проведення такого огляду іншого володіння особи або дозволу власника цього автомобіля на проведення такого огляду.

Крім того, матеріали означеного клопотання не містять будь-яких відомостей щодо роз`яснення прав ОСОБА_6 та забезпечення його права на правову допомогу, незважаючи на прийняття ним участі під час проведення огляду автомобіля, а відтак не можна стверджувати, що він був здатен усвідомлювати правові наслідки такого огляду іншого володіння особи.
Ідентичних правових висновків дійшов Касаційний кримінальний суд Верховного суду у справі №159/451/16-к (постанова від 12.02.2019 року, провадження №51-1173км18).
Разом із тим, необґрунтованими слідчому судді уявляються доводи клопотання дізнавача ОСОБА_2 щодо необхідності накладення арешту на майно для проведення відповідних експертних досліджень, з огляду на що та у контексті п.1 ч.3 ст.132, ч.2 ст.170 КПК України, унеможливлює застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна у конкретному випадку з означеною метою.
Необхідно зауважити на тому, що дізнавачем ОСОБА_2 взагалі не зазначено будь-яких відомостей, зокрема, контактної інформації власника транспортного засобу, на який пропонується накласти арешт, що у контексті ч.1 ст.172 КПК України унеможливлює належне сповіщення вказаної особи про дату, час й місце судового засідання та його участь під час розгляду означеного клопотання, що з урахуванням наведеного вище перешкоджає прийняттю будь-якого позитивного для сторони обвинувачення судового рішення.

Слід також відмітити, що додані до означеного клопотання й надані до суду копії матеріалів оформлені дізнавачем ОСОБА_2 всупереч вимогам «Інструкції з діловодства в органах Національної поліції», затвердженої наказом Голови Національної поліції України №414 від 20.05.2016 року (непрошиті, не пронумеровані, не складений опис та засвідчувальний напис є неповним, оскільки копії не містять дати їх створення, відсутній супровідний лист на матеріали клопотання та реєстраційний номер вихідної кореспонденції), що у свою чергу не надає слідчому судді можливості пересвідчитись у ідентичності таких копій документів та у дотриманні встановленого порядку надання таких матеріалів до суду.
Аналогічні висновки містяться в Розділі 1, п.6 Розділу 2.5 та у п.п.6, 9 Розділу 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07.02.2014 року, затвердженого Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 07.02.2014 року.
Оскільки з наданих до суду клопотання і доданих до нього матеріалів вбачається, що внесене до суду дізнавачем-інспектором СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 і погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 клопотання про арешт майна є необґрунтованим й безпідставним, зміст якого до того ж не відповідає вимогам ст.ст.170, 171 КПК України та процесуальні повноваження вказаного прокурора не підтверджені доданими до клопотання матеріалами, внаслідок чого та у контексті ст.ст.132, 172 цього ж Кодексу слідчий суддя доходить висновку про повернення клопотання до вказаної прокуратури для усунення недоліків, зі встановленням строку для їх усунення протягом 72-х годин з часу отримання копії цієї ухвали.
Керуючись ст.ст.2-3, 9, 13, 26, 36-40, 110, 132, 167, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання старшого-інспектора СД Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 06.12.2020 року, погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 та подане у кримінальному провадженні №0001083 від 06.12.2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст.290 КК України, про арешт майна, повернути вказаному прокурору.
Надати Одеській місцевій прокуратурі №4 строк для усунення недоліків, наведених у мотивувальній частині цієї ухвали, - протягом 72-х годин з часу отримання цієї ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1