У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисників обвинуваченої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши в порядку п. 20-5 розділу ХІ КПК України у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , внесене в рамках кримінального провадження за №0002414 від 19.09.2020 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки Закарпатської області, м. Ужгород, що зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною вищою освітою, студентки 5 курсу денної форми навчання ДВНЗ «Ужгородський національний університет», працюючої на посаді фармацевта ТОВ «Мед-сервіс Львів», незаміжньої, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд, -

В С Т А Н О В И В:

10.12.2020 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0002414, відомості про яке 19.09.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

08.02.2021 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , внесене в рамках кримінального провадження за №0002414 від 19.09.2020 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Просить в рамках заявленого клопотання продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 строком на 60 днів.

До суду надійшло заперечення адвоката обвинуваченої ОСОБА_7 на клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Згідно поданих заперечень вказує, що обвинувачена ОСОБА_4 вживала заходи для спасіння померлої ОСОБА_8 , вину свою визнає, сприяла слідству у встановлені обставин справи, виконувала та буде виконувати покладені на неї процесуальні обов`язки. Ризики, перелік яких встановлено пунктами 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК, відсутні. Клопотання прокурора вважає формальним. Долучив ряд характеризуючих документів відносно свого підзахисної. Просив відмовити в задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати більш м`який запобіжний захід. У випадку якщо суд дійде до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави.

08.02.2021 року згідно здійсненого автоматизованого розподілу судової справи між суддями в порядку п. 20-5 розділу ХІ КПК України зазначене клопотання отримане головуючою суддею ОСОБА_1 .
У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання. Просив врахувати, що на даний час наявні підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , оскільки ризики, якими керувався суд при обранні вказаного заходу не відпали та не припинили існувати. Додав, що ризик вчинити інше правопорушення полягає в тому, що обвинувачена, у якої мінімальний водійський стаж, може повторно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинити кримінальне правопорушення проти безпеки руху.

Обвинувачена та її захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечили, просили застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із обмеженням волі; в разі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави.

Захисник долучив характеризуючи документи відносно свого підзахисної; зазначив, що клопотання є необґрунтованим, ризики також є необґрунтованими. Зазначив, що ОСОБА_4 не має наміру переховуватися від суду, а також впливати на свідків, потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення. Обвинувачена має місце роботи, проживання, навчається у вищому навчальному закладі, доглядає за прийомними батьками пенсіонерами, які перехворіли на коронавірус та потребують реабілітації, майновий стан ОСОБА_4 є задовільним, внаслідок застосування щодо останньої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перервано навчання в вищому навчальному закладі. ОСОБА_4 має намір відшкодувати завдану нею шкоду.

Обвинувачена пояснила, що отримувала паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч. 3 ст. 199 цього Кодексу обставиною, яка є підставою для продовження строку тримання під вартою є те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 19.09.2020 року о 14 год. 30 хв. в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_4 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

21.09.2020 року відносно ОСОБА_4 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком до 16.11.2020 року включно.

11.11.2020 ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_4 продовжено по 18.12.2020 року без визначення розміру застави.

10.12.2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 скеровано до Ужгородського міськрайонного суду для розгляду по суті.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2020 року призначено підготовче судове засідання.

16.12.2020 ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_4 продовжено до 13 лютого 2020 року без визначення розміру застави; кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Так як відносно обвинуваченої ОСОБА_4 суддею під час підготовчого судового засідання був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, то на підставі вищенаведених норм суд вважає за необхідне за клопотанням прокурора розглянути питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченої або ж змінити їй застосований раніше запобіжний захід.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою, інкримінованого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченій правопорушення на даний час існує ризик того, що обвинувачена ОСОБА_4 може переховуватися від суду. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику, передбаченого п.1.ч.1 ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою ,в судовому засіданні не встановлено.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що ОСОБА_4 залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення її стану здоров`я.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченої ОСОБА_4 здається явно переконливою.

Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_4 під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, необхідності проведення ряду процесуальних дій та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).

Суд вважає, що твердження прокурора щодо того, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачену переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.

Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена з метою ухилення від кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання її винною у вчинені вище вказаного злочину.

Суд вважає доведеним, що на наданому етапі розгляду справи існує ризик, передбачений п. ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу є підставою для продовження обвинуваченій строку тримання під вартою.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Таким чином, доводи сторони захисту не дають підстав вважати, що ризик переховування обвинуваченої на даний час відсутній. Більш того, обвинувачена має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що дає їй можливість покинути територію України.

Разом із тим, суд вважає, що прокурором в судовому засіданні не доведено існування ризику незаконно впливати на свідків та потерпілих (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), оскільки свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на момент розгляду клопотання допитані безпосередньо судом в судовому засіданні, що підтверджується журналами судових засідань /а.с168-171, 188-193/. Окрім того, зі слів обвинуваченої та її захисника потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 відмовилися від відшкодування матеріальної та моральної шкоди зі сторони обвинуваченої, що свідчить про їх принципіальну позицію по даному питанню та неможливість впливу на них.

Підстави вважати, що обвинувачена може вчинити інше кримінальне провадження у суду відсутні. Суд вважає такий ризик немотивованим та необґрунтованим, зведеним до формалізму.

З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченої під вартою, даних про особу обвинуваченої, в силу характеру інкримінованого обвинуваченій діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченій ОСОБА_4 під вартою.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Дійсно, ОСОБА_4 є особою молодого віку, є сиротою, над нею була встановлена опіка, виховувалася в прийомній родині, навчається в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет», працює на посаді фармацевта ТОВ «Медсервіс Львів», позитивно характеризується за місцем роботи, навчання та проживання, раніше не судима, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ., прийомні батьки в вересні жовтні перенесли хворобу, внаслідок перебування під вартою не має можливості завершити навчання в вищому навчальному закладі.
Однак, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати у справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.
Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контрактами.
Наявність характеризуючих даних про особу обвинуваченої ОСОБА_4 , на які посилається захисник, не можуть бути безумовними підставами для застосування відносно останньої більш м`якого запобіжного заходу, оскільки не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_13 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Медичних довідок, що прийомні батьки обвинуваченої потребують стороннього догляду, суду не надано.
Не заслуговують на увагу доводи сторони захисту щодо необхідності завершити навчання, так як зі слів ОСОБА_4 вбачається, що навчання у 2020-2021 навчальному році перервано у зв`язку з академічною відпусткою, в той же час судом вирішується питання про продовження строку дії запобіжного заходу строком до 60 днів, і цей період не охоплює навчальний 2021 -2022 рік.
Також судом враховано скоєння ДТП ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння /висновок результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції 19.09.2020 року/.
Враховуючи викладене, існування ризику, доведеного стороною обвинувачення, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення у сфері злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, тяжкість покарання, що загрожує їй в разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, суд приходить до висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 на 60 днів до 10.02.2021 року включно.
Одночасно суд вважає необхідним зазначити, що дійсно, відповідно до чисельних рішень ЄСПЛ, є неможливим продовження строку тримання особи під вартою на підставах, які не можна вважати достатніми. Після спливу певного часу судова влада зобов`язана привести інші вагомі підстави для подальшого утримання під вартою особи.
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Висновок суду щодо необхідності продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою до вказаного строку ґрунтується на вищевикладених обставинах, що свідчать про не зменшення заявленого ризику та виправдовують тримання особи під вартою.
Прийшовши до висновку про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_4 до вказаного строку під вартою, суд також враховує відсутність на теперішній час належним чином підтверджених медичних даних щодо неможливості застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я.

Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_4 під вартою відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинуваченої в умовах СІЗО, суду не представлено.

Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинуваченої постійного місця проживання, однак за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.

Щодо питання визначення розміру застави, то відповідно до ч.4 ст.183КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини. В даному кримінальному провадженні настала смерть потерпілої ОСОБА_8 . Приймаючи до уваги, що охорона життя людини є найважливішим завданням кримінального права України, враховуючи п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суд не визначає розмір застави у кримінальному провадженні.
Продовження строку тримання обвинуваченій ОСОБА_4 під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.

З урахуванням наявних ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченій ОСОБА_4 буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.177 КПК України, 331, 372 КПК України, п. 205 розділу ХІ КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні за №0002414, відомості про яке 19.09.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, без визначення розміру застави, але не більше ніж на 60 днів, а саме: до 11 квітня 2021 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1