Номер провадження: 11-кп/813/132/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси, від 28 грудня 2018 року, стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Одесі, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, офіційно непрацевлаштованого, раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, за матеріалами об`єднаних кримінальних проваджень № 0001387 та № 00005847,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.
Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців з конфіскацією майна;

-за ч. 2 ст. 189 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

-за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси, від 12 грудня 2011 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

На підставі ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення за період часу з 14 грудня 2009 року по 24 грудня 2009 року, а також з 24 квітня 2017 року до 02 травня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до оскарженого вироку, ОСОБА_8 в нічний час з 28 на 29 березня 2014 року, діючи повторно за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (засудженими вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2015 року за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.189 та ч.3 ст.357 КК України) та, маючи корисливий умисел на заволодіння чужим майном, через телевізійний чат SMS знайомств, призначили від імені неповнолітньої дівчини зустріч раніше незнайомому ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 .

Через незначний проміжок часу вищезазначені особи зустрілися з потерпілим в оговореному місці, де використовуючи як привід обізнаність ОСОБА_11 про неповнолітній вік дівчини, застосовували до потерпілого насильство у вигляді удару ОСОБА_8 рукою в обличчя ОСОБА_11 , а також удару ОСОБА_9 правою ногою в область ноги потерпілого.

Погрожуючи продовженням застосування насильства ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 поставили перед потерпілим вимогу передати їм грошові кошти, на що той вимушений був погодитися в узгодженому розмірі 500 доларів США, але, оскільки не мав їх при собі, то вимушений був залишити першим особам видані на його ім`я паспорт громадянина України, а також важливі особисті для нього посвідчення водія серії НОМЕР_1 та видане на ім`я іншої особи свідоцтво серії НОМЕР_2 про реєстрацію автомобіля марки «Dacia Logan», н/з НОМЕР_3 , яким ОСОБА_11 фактично в ту ніч керував, після чого потерпілого було відпущено на даному транспортному засобі для пошуку грошей.

Крім того, ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (матеріали стосовно яких виділено в інше кримінальне провадження), з корисливих мотивів та з метою нападу і заволодіння майном ОСОБА_14 , із застосуванням насильства, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, перебуваючи близько 10 години 00 хвилин 01 липня 2016 року біля розташованого по вул. Кримській в м. Одесі кафе «Стар Піцца», визначили в якості предмета злочину майно останньої особи, поміщене в сумку, що знаходилася в руках потерпілого.

Продовжуючи свій злочинний намір ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 розподілили між собою ролі, відповідно до яких ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будуть наносити удари потерпілому, ОСОБА_12 також буде відбирати сумку, а ОСОБА_8 спостерігати за обстановкою, щоб ніхто не завадив нападу.

Реалізуючи задумане ОСОБА_13 та ОСОБА_12 підбігли до ОСОБА_14 та почали наносити удари в область його голови, обличчя та тулубу, при цьому ОСОБА_12 різким рухом намагався вирвати з рук потерпілого сумку, в якій знаходилися документи та гроші в сумі 15000 грн, проте останній став чинити їм опір, чим зумів залишити сумку у власних руках.

Внаслідок застосованого насильства ОСОБА_14 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад його здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , стверджує, що вирок постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема зазначає, що:

- висновки суду першої інстанції за фактом вимагання ґрунтуються лише на показаннях потерпілого ОСОБА_11 допитного під час судового розгляду. При цьому суд першої інстанції не навів доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_8 кваліфікуючої ознаки вимагання, що свідчить про відсутність в його діях складу злочину.

Крім того, не було проведено судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_11 , тому неможливо довести нанесення йому тілесних ушкоджень;

- судом першої інстанції не вірно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187КК України, оскільки відсутні докази, які свідчать про наявність змови обвинуваченого з особами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо скоєння злочинних дій стосовно потерпілого ОСОБА_14 ;

- показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які викладені судом в мотивувальній частині вироку не відповідають показанням наданих останніми під час судового розгляду, окрім того потерпілі не впізнали обвинуваченого ОСОБА_8 як особу, яка вчинила щодо них злочини;

- у матеріалах кримінального провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано допит ОСОБА_15 в суді першої інстанції;

- судом першої інстанції безпідставно до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси, від 12 грудня 2011 року, оскільки відповідно до вимог п. 3) ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ять років.

На підставі викладеного захисник просить скасувати вирок Суворовського районного суду м. Одеси, від 28.12.2018 року, та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3) ч. 1. ст. 284 КПК України.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
Від захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , надійшло письмове клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважала вирок законним та обґрунтованим.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 не порушував питання про участь обвинуваченого ОСОБА_8 .

Потерпілі в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, причин неприбуття не повідомили, з клопотанням про відкладення судового розгляду не зверталися.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення сторін кримінального провадження про призначення судового засідання в апеляційному суді, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу, за їх відсутності.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги закону передбачають, що суд, при розгляді справи, повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, яка ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Вказані вимоги судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження були повністю дотримані.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у: вимаганні, поєднаного з погрозою застосування насильства над потерпілим, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб; незаконному заволодінні паспортом та іншим важливим особистим документом; у розбої з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб вчинених за наведених у вироку обставинах, ґрунтується на доказах, одержаних у встановленому законом порядку, досліджених в судових засіданнях, належно оцінених судом, і він є обґрунтованим.

1. За фактом кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.3 ст.357 КК України з 28 на 29 березня 2014 року.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що суд першої інстанції не навів належних на допустимих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_8 кваліфікуючої ознаки вимагання, що свідчить про відсутність в його діях складу злочину, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

З показань потерпілого ОСОБА_11 вбачається, що весною 2014 року він дав оголошення в чат SMS знайомств, на що йому відповіла дівчина та призначила зустріч в приватному секторі ж/м «Котовський». В зазначений період часу він неофіційно працював водієм таксі на орендованому автомобілі, на якому в пізній час доби приїхав до місця зустрічі на неосвітлену дільницю однієї із вулиць. Він вийшов із автомобіля, зачинив його, після чого до нього підбігли, як він потім дізнався, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та хтось із них, з метою залякати, наніс йому по одному удару в область голови та ноги. Погрожуючи продовженням застосування насильства ОСОБА_9 та ОСОБА_10 поставили перед потерпілим вимогу передати їм грошові кошти, на що той вимушений був погодитися в узгодженому розмірі 500 доларів США, але, оскільки не мав їх при собі, то вимушений був залишити в якості застави видані на його ім`я паспорт громадянина України, а також важливі особисті для нього посвідчення водія серії НОМЕР_1 та видане на ім`я іншої особи свідоцтво серії НОМЕР_2 про реєстрацію автомобіля марки «Dacia Logan», н/з НОМЕР_3 , яким ОСОБА_11 фактично в ту ніч керував, в момент передачі цих документів він виявив і присутність третього молодого чоловіка.

Аналізуючи показання потерпілого слід констатувати, що ОСОБА_11 сприймав погрози як реальні і такі, що останні можуть їх виконати, а тому був вимушений звернутися до правоохоронців, які в подальшому затримали ОСОБА_10 з частиною переданих ним документів.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , вказав що був запрошений ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вийти із власного помешкання на одну із вулиць, розташовану на ж/м «Котовський», для наступної сумісної зустрічі з раніше незнайомим йому чоловіком, яким згодом виявився ОСОБА_11 . Після розпитувань потерпілого щодо мети його приїзду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повідомили останньому про якесь боргове зобов`язання перед ними, а також наказали ОСОБА_16 передати йому ( ОСОБА_8 ) документи, що й відбулось, які в подальшому обвинувачений повернув передані йому потерпілим документи ОСОБА_10 .

При цьому в наступний момент він, не бажаючи брати участь в події, відійшов в сторону, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відпустили ОСОБА_11 для привезення грошей в обмін на ці документи.

Тобто обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує особисту присутність під час розмови із потерпілим, в ході якої до останнього висловлювалась вимога надати гроші із ймовірним застосовуванням іншими особами дії насильницького характеру, а також факт отримання ним переданих потерпілим ОСОБА_11 документів в якості застави. При цьому апеляційний суд зауважує, що стороною захисту не оспорюються зазначені факти під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції критично оцінив показання обвинуваченого та навів відповідні докази на їх спростування. Такі висновки суду знайшли своє підтвердження і при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, оскільки вказані показання обвинуваченого обґрунтовано визнані неспроможними та такими, що суперечать фактичним обставинам, встановленим в ході судового розгляду, в зв`язку з чим, ці показання не можуть бути прийняті до уваги судом.

Зокрема, показаннями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , повністю спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_8 . Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 послідовно та прямо вказують на те, що саме ОСОБА_8 першим запропонував їм здійснити вимагання грошей у раніше незнайомої їм особи, яка дала оголошення в чат знайомств, а також брав безпосередню участь у вчинення злочину.

Суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілого, а також показання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з іншими матеріалами справи. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки підстави для сумнівів в достовірності зазначених доказів відсутні.

Передача в подальшому обвинуваченим ОСОБА_8 ОСОБА_10 документів потерпілого ОСОБА_16 свідчить про узгодженість дій ОСОБА_8 з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та їх спрямованість на вимагання грошових коштів у потерпілого.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає вмотивованим та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, тобто вимагання передачі чужого майна, поєднане з погрозою застосування насильства над потерпілим за попередньою змовою групою осіб, а також за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння паспортом та іншими важливим особистими документами.

2. За фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України від 01 липня 2016.

Доводи захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі стосовно того, що судом першої інстанції не вірно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_8 ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки відсутні докази, що свідчать про наявність змови обвинуваченого з ОСОБА_17 щодо вчинення злочинних дій стосовно потерпілого ОСОБА_14 , є необґрунтованими з огляду на такі обставини.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в повній мірі підтверджується сукупністю доказів, належним чином досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку суду, яким суд надав належну оцінку.

При перевірці оскарженого вироку апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції, ретельно та об`єктивно були перевірені докази обвинувачення стосовно ОСОБА_8 на підтвердження його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідженням інших доказів.

Судом був наданий детальний аналіз показанням обвинуваченого, які були надані ним у судовому засіданні у співвідношенні з усіма зібраними доказами по справі.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що в інкримінований йому період часу він перебував за місцем свого проживання та будь якої участі у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_14 не брав.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , зазначені показання обвинуваченого суперечать іншим доказам по справі, які ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції, як окремо так і у сукупності.

Так потерпілий ОСОБА_14 в суді першої інстанції показав, що о 09 годині 40 хвилин 01 липня 2016 року він вийшов із приміщення розташованого на перехресті вулиць Кримської та Затонського кафе «Стар Піцца» із сумкою в руках, в якій знаходилися документи та гроші в сумі 15000 грн. Він побачив праворуч від себе раніше незнайомого йому ОСОБА_13 , а також ліворуч, на відстані близько 20 метрів, раніше не знайомого йому ОСОБА_8 , які прискіпливо дивилися йому в обличчя, у зв`язку із чим він зрозумів, що ці особи очікують саме на нього.

В наступний момент збоку підбіг раніше незнайомий ОСОБА_12 та наніс сильний удар рукою в скроневу ділянку голови та ухопився за сумку, яку він став намагатися утримати в руках. Після зазначеного ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нанесли ще декілька ударів руками в його обличчя, голову та нижню частину тулубу, захищаючись від чого він присів, згрупувався та прикрив сумку собою.

В той же час випадкові очевидці події підняли ґвалт, до місця події також наблизилися правоохоронці, що завадило нападникам відібрати у нього сумку. Коли потерпілий піднявся, то встиг розгледіти, як ОСОБА_8 розвернувся до нього спиною та став швидкою ходою залишати місце події. При цьому ОСОБА_12 також побіг в одному напрямку із ОСОБА_8 .

В судовому засіданні потерпілий впевнено показав на ОСОБА_8 як на особу, яка на відстані близько 20 метрів від нього спостерігала за діями ОСОБА_12 і ОСОБА_18 .

Показання потерпілого підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №1968 від 10 серпня 2016 року, згідно якого у ОСОБА_14 були виявлені легкі тілесні ушкодження, що могли бути заподіяні 01 липня 2016 року, та спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді забійної рани волосяної частини голови, двох забійних ран обличчя.

Свідок ОСОБА_19 в суді пояснив, що декілька років назад, будучи патрульним поліції, здійснював оформлення факту порушення водієм правил дорожнього руху поблизу торгівельного центру «Сіті центр» та несподівано побачив на відстані близько 30 метрів від себе скупчення людей, почув крик потерпілого, після чого побачив втечу трьох хлопців з місця події. Одного із нападників патрульним вдалося затримати і він повідомив про ще двох спільників, конкретні анкетні дані яких свідок в даний час вже не пам`ятає.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання, від 02 липня 2016 року потерпілий ОСОБА_14 за зовнішнім виглядом, формою обличчя, статурою та зачіскою впізнав в особі ОСОБА_12 одного із нападників, який 01 липня 2016 року вчинив щодо нього розбійний напад.

Під час проведення слідчого експерименту від 04 липня 2016 року за участі особи ОСОБА_20 , він розповів про обставини нападу на потерпілого, вчиненого разом з іншими двома особами, в ході якого ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нанесли ОСОБА_14 декілька ударів кулаками по тілу та намагалися вирвати із його рук сумку.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 травня 2017 року потерпілий ОСОБА_14 за зовнішнім виглядом, статурою та зачіскою впізнав в особі ОСОБА_13 одного із нападників, який 01 липня 2016 року вчинив щодо нього розбійний напад.

Крім того, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 травня 2017 року, під час якого потерпілий ОСОБА_14 вказав на ОСОБА_8 , є недопустимим доказом, оскільки він отриманий з порушення вимог ст. 228 КПК України.

Однак, сукупність інших доказів, на яких ґрунтувалось обвинувачення, дає підстави дійти до висновку про те, що вказаний протокол пред`явлення особи для впізнання не відігравав вирішальну роль у визнанні ОСОБА_8 винуватим, адже суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, проаналізував показання потерпілого у взаємозв`язку з усіма непрямими доказами, які в своїй сукупності дають підстави для визнання доведеним факту співучасті ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлений факт перебування ОСОБА_8 в момент вчинення розбійного нападу на ОСОБА_14 на місці вчинення злочину.

При цьому судом також встановлено, що ОСОБА_8 діяв узгоджено з Я. та ОСОБА_13 які безпосередньо наносили тілесні ушкодження потерпілому, не перешкоджав застосуванню насильства та одночасно з іншими співучасниками залишив місце вчинення злочину, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_8 протиправності своїх дій та дій інших співучасників, а також наявність попередньої змови між ними.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , відповідно до попередньої домовленості, фактично спостерігав за обстановкою, щоб ніхто не завадив нападу на потерпілого, тобто виконував відведену йому роль при застосуванні до потерпілого насильства для заволодіння його майном.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що показання обвинуваченого стосовно того, що в інкримінований йому період часу він перебував за місцем свого проживання, не підтверджуються жодними об`єктивними даними та спростовані сукупністю зібраних по справі доказів, які є належними та допустимими.

Відтак, позицію сторони захисту про непричетність обвинуваченого ОСОБА_8 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає способам захисту, з метою уникнення обвинуваченим відповідальності за тяжкі злочини.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У будь-якому разі призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку, як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 , покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, дані про особу обвинуваченого зокрема наявність непогашеної судимості за вчинення іншого злочину корисливої спрямованості, наявність власної сім`ї, з обов`язком утримання трьох неповнолітніх дітей та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, що передбачений санкціями ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і апеляційний суд.

3. Твердження захисника ОСОБА_7 стосовно того, що судом першої інстанції до призначеного покарання безпідставно було частково приєднано покарання призначене вироком Суворовського районного суду м. Одеси, від 12 грудня 2011 року, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`яти років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 80 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Вирок Суворовського районного суду, від 12 грудня 2011 року, набрав законної сили 24 травня 2012 року (зворот а.с.169 т.2)

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив нові злочини в ніч з 28 на 29 березня 2014 року, а потім 01 липня 2016 року, що, згідно ч. 4 ст. 80 КК України, вказує на переривання строку давності виконання обвинувального вироку.

4. Стосовно доводів апеляційної скарги про невідповідність показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які викладені судом в мотивувальній частині вироку їх реальним поясненням у судовому засіданні, апеляційний суд вважає їх надуманими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки наведені в оскарженому вироку показання потерпілих не містять суттєвих розбіжностей та суперечностей і узгоджуються з іншими доказами.

5. Доводи сторони захисту стосовно того, що у матеріалах кримінального провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано допит ОСОБА_10 в суді першої інстанції, суперечать фактичним обставинам, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявний технічний носій інформації, а саме диск, на якому зафіксовано допит ОСОБА_10 (т.1 а.с.90).

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями п. 1) ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 370-372, 374, 376, 379, 404, 407, 409, 411-413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси, від 28 грудня 2018 року, стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, у об`єднаних кримінальних провадженнях № 0001387 та № 00005847 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4