УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року місто Київ
Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.2020 у кримінальному провадженні № 0000009 від 03.01.2020,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання уповноваженої особи ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.2020 у кримінальному провадженні № 0000009 від 03.01.2020.

Клопотання обґрунтоване тим, що вказаною ухвалою було арештовано, серед іншого, майно ОСОБА_4 , а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , яке було вилучено слідчим 28.05.2020 під час невідкладного обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи, що вилучене і арештоване майно належить ОСОБА_4 , яка не є причетною до кримінального провадження, вилучене свідоцтва не є предметом злочину, у зв`язку з чим власник майна просить скасувати арешт в цій частині як такий, що накладений не обґрунтовано та порушує її права власності.

В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Слідчий, за клопотанням якого накладався арешт, в судове засідання за викликом не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Слідчий суддя, вислухавши адвоката, дослідивши клопотання про скасування арешту, додані до нього матеріали, а також матеріали клопотання про арешт майна, дійшла висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

В СУ ГУНП в Київській області розслідується кримінальне провадження №0000009 від 03.01.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених чст.257 ,ч.3 ст.15, ч.5 ст.185, ч.4 ст.187 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року було накладено арешт, серед іншого, на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , яке було вилучено слідчим 28.05.2020 під час невідкладного обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у ОСОБА_4 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.06.2020 при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що при розгляді клопотання встановлено достатньо даних для висновку, що вказане свідоцтво визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

Згідно частини першої статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 3 зазначеної статті визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

В досліджених матеріалах відсутнє обґрунтування відповідності вилученим особистим документам речовим доказам відповідно до статті 98 КПК України, а також не обґрунтовано їх доказове значення для даного кримінального провадження та не надана їм оцінка в розумінні статті 94 КПК України, відповідно до якої слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про необґрунтованість арешту майна ОСОБА_4 , а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , зважаючи на те, що власник майна не є підозрюваною особою у кримінальному провадженні, арешт на її власне майно порушує її закріплені Конституцією України права власності.

З огляду на зазначене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у правомірне володіння ОСОБА_4 належним їй документом на підставі зазначених обставин, оскільки власником майна у клопотанні та її представником в судовому засіданні доведено, що арешт був накладений необґрунтовано.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Враховуючи тривалий час існування арешту, слідчий суддя вважає, що у органу досудового розслідування було достатньо часу для проведення всіх необхідних дій з даним автомобілем, а також зважаючи на неприбуття в судове засідання слідчого для спростування доводів клопотання в розумінні принципу змагальності кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що існує правова підстава для скасування арешту майна свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт зі свідоцтва реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , належного на праві власності ОСОБА_4 , який був накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.2020 у справі №761/16079/20.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя : ОСОБА_1