Дата документу 21.01.2021 Справа № 315/380/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/380/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/512/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 п.1 ст.115 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Гуляпійльського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 21 лютого 2021 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, і тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала постановлена з порушенням процесуального закону. Так, в минулому судовому засіданні був змінений склад суду, після чого суд закрив судове засідання, та, не відкривши його, почав обговорювати питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Жодні докази, які надані прокурором суду першої інстанції, не підтверджують наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 в інкримінованому йому правопорушенні.
Під час розгляду провадження судом першої інстанції порушено вимоги ч.1 ст.194 КПК України, оскільки суд не перевірив законність та обґрунтованість підозри.
До клопотання сторона обвинувачення не надала документа, який підтверджує факт смерті потерпілого.
Судом були порушені вимоги ст.194 КПК України, а саме: перевірка належності та допустимості доказів для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В матеріалах провадження також відсутні докази, які підтверджують вчинення злочину, який інкриміновано обвинуваченому ОСОБА_6 , в стані алкогольного сп`яніння.
Стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність ризиків, які вказані в оскаржуваній ухвалі.

Згідно з ухвалою суду, на розгляді в суді перебуває вищевказане кримінальне провадження на стадії судового розгляду.
Під час судового засідання судом поставлено на обговорення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою в зв`язку із тим, що судове провадження не може бути завершене до спливу попередньо продовженого строку тримання під вартою.
Прокурор та представник потерпілих просили продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, які стали підставою для обрання такого запобіжного заходу не зменшились. Вважають, що лише тримання під вартою зможе їм запобігти.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, вважають, що прокурор в порушення норм глави 18 КПК України не надав обґрунтованого письмового клопотання та не довів наявність ризиків, про які зазначив в своїй промові, зазначили про наявність численних недоліків в процесуальних документах, що були допущені під час їх оформлення на стадії досудового розслідування вважає висунете обвинувачення необґрунтованим і недоведеним, зокрема прокурор не надав належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині. Обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, застосований до нього раніше запобіжний захід у вигляді домашнього арешту він належно виконував, що вказує на відсутність ризиків переховування від суду і незаконного впливу на свідків, потерпілих чи експерта. Обвинувачений вказав, що на цей час має простудне захворювання та потребує медичної допомоги, зазначив, шо він ніяких протиправних дій вчиняти не збирається та буде вчасно виконувати процесуальні обов`язки, а тому для забезпечення їх виконання достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід, зокрема домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку в т.ч. з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Згідно з матеріалами провадження, в судовому засіданні від 24 грудня 2020 року прокурором заявлено клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого.
Вирішуючи вказане питання, суд заслухав пояснення самого обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора, представника потерпілого та з`ясував обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років, він неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, у обвинуваченого відсутнє постійне місце роботи, він не має постійного джерела доходів, що вказує на відсутність міцних соціальних зв`язків та підтверджує можливість обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності і покарання, яке є суворим; оскільки потерпілий, свідки та експерти ще не допитані, існує ризик незаконного впливу на них з боку обвинуваченого.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого.
Такі висновки суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього та запобігти встановлених ризиків.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Твердження апелянта про те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням процесуального закону, оскільки після заміни складу суду і закриття судового засідання, суд, не відкривши його, почав обговорювати питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є безпідставними.
З наявних матеріалів, в т.ч. з журналу судового засідання від 24 грудня 2020 року, будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону з боку суду першої інстанції не вбачається (а.п. 97).

Твердження сторони захисту про порушення судом вимог ст.194 КПК України є також безпідставними, суперечать матеріалам провадження та змісту оскаржуваної ухвали.
Доводи захисника про ненадання стороною обвинувачення доказів на підтвердження висунутого обвинувачення, в т.ч. на підтвердження факту смерті потерпілого та факту вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння, мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі. Також судом вмотивовано, чому до обвинуваченого неможливо застосувати менш суворий запобіжний захід.
Так, суд в оскаржуваній ухвалі, окрім іншого, вказав на те, що особисте зобов`язання та домашній арешт розраховані в першу чергу на сумлінне дотримання обвинуваченим їх умов, в той же час характер і тяжкість вчиненого злочину та можливого покарання, обвинувачення у вчиненні злочину в стані алкогольного сп`яніння, вказує на неможливість застосування вказаних запобіжних заходів. Відсутність осіб, які заслуговують на довіру, та поручаються за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, а також відсутність у обвинуваченого офіційного місця роботи та постійного джерела доходів, унеможливлює застосування відносно останнього запобіжних заходів у вигляді особистої поруки та застави.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, на думку колегії суддів, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 21 лютого 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4