Справа № 574/447/20
Провадження 1-в/574/18/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Буринь

Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду клопотання ОСОБА_3 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду щодо покарання у виді довічного позбавлення волі,

в присутності сторін та учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 захисника ОСОБА_5
засудженого ОСОБА_3
встановив:

До Буринського районного суду Сумської області засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням, в якому останній просив визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким що порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України, оскільки та принижує його гідність, приводить до тортур і нелюдському покаранню.
В судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав з підстав зазначених у ньому.
Захисник ОСОБА_5 просила клопотання задовольнити, вважаючи його обґрунтованим.
Прокурор ОСОБА_4 просила в задоволенні клопотання відмовити, оскільки воно не підсудне Буринському районному суду Сумської області, а питання, що поставлене засудженим не може бути предметом розгляду в порядку виконання вироку суду.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд прийшов до наступних висновків.
Як вбачається з клопотання та копії матеріалів особової справи засудженого, ОСОБА_3 вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року був визнаний винуватим у вчиненні злочинів передбачених ст.115 ч.2 п.п.1,6,12; 187 ч.4; 194 ч.2; 289 ч.3; 357 ч.3 КК України і засуджений, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22.03.2005 року апеляції ОСОБА_3 та інших учасників кримінального провадження залишено без задоволення, а вищевказаний вирок Апеляційного суду Сумської області без зміни.
Вирок набрав законної сили і 22.03.2005 року звернутий до виконання, у зв`язку з чим засуджений направлений на відбування покарання до ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» Хмельницької області.
В теперішній час засуджений тимчасово переведений до ДУ «Сумський слідчий ізолятор (№25)» для розгляду скарг і клопотань поданих ним в порядку виконання вироку та з інших підстав.
За змістом ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.
За змістом статей 8, 9 та 26 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Статтею 537 КПК України встановлено перелік питань, які суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати.
Між тим, питання, яке ставиться перед судом засудженим щодо визнання довічного позбавлення волі таким, що суперечить ст.3 Конвенції та ст.28 Конституції України, не може бути предметом розгляду суду в порядку виконання вироку і перебуває поза компетенцією Буринського районного суду, який не вправі перебирати повноважені, властиві Конституційному Суду України.
Доводи засудженого, які ґрунтуються на своєму розумінні рішень ЄСПЛ у справах «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії», а також «Петухов проти України», є хибними, оскільки у вказаних рішеннях саме на державу покладено передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, а не на суд.
При цьому, в рішенні «Петухов проти України», в частині неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.
З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суд звертаю увагу на таке.
Із системного аналізу ст.6 Конституції України вбачається, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Зі змісту ч.1 ст.75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля.
Відповідно до пункту 1 частини першої Конституції виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Згідно ч.3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19).
Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абз.1 п. 2 мотивувальної частини).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вище стоячим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.07.2020 року (справа 1-42/2004, провадження №13-87зво19) дійшла висновку, що: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.
З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, суд-
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не відповідає ст.28 Конституції України - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Буринський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_3 в той же строк з моменту вручення її копії.

Головуючий