Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/7107/19
Провадження № 1-в/490/274/2020
У Х В А Л А

15 січня 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участі: прокурора - ОСОБА_3

засудженого - ОСОБА_4

його захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Миколаєві заяву засудженого

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є громадянином України, відбуває покарання у місцях позбавлення волі

про пом`якшення покарання, призначеного вироком апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року, яким, зокрема, він визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених статтями 15 - пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, статтею 257, частиною 1 статті 263 Кримінального Кодексу України - остаточно за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього належного йому майна, -

встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. 05 серпня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про пом`якшення покарання, призначеного вироком апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року, яким, зокрема, він визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених статтями 15 - пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, статтею 257, частиною 1 статті 263 Кримінального Кодексу України - остаточно за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього належного йому майна.

В обґрунтування послався про те, що рішенням Європейського Суду з Прав Людини у справі «Петухов проти України №2» від 12 березня 2019 року (заява №41216/13), яке набуло статусу остаточного 09 вересня 2019 року, констатовано порушення Україною вимог статті 3 Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Та спираючись про те, що це рішення, будучи ухваленим у таких же правовідносинах, має силу закону та є обов`язковим для виконання, засуджений просив змінити застосоване відносно нього покарання у вигляді нескорочуваного довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на визначений (будь-який встановлений судом) строк.

2. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року визначено, що це клопотання має розглядатись Центральним районним судом міста Миколаєва.

3. Під час судового розгляду клопотання засуджений підтримав його у повному обсязі.

При цьому він пояснював, що фактично не може скористатись можливістю подати клопотання про помилування, оскільки не визнає себе винуватим у вчиненні низки злочинів, за які є засудженим. Зокрема, він до теперішнього часу заперечує свою участь у розбійному нападі, поєднаному з вбивством ОСОБА_7 , та не може визнати себе винуватим у вчиненні цього злочину навіть з огляду на те, що таке визнання може мати наслідком пом`якшення його покарання.

Засуджений звертав увагу суду й на те, що справа відносно нього була розслідувана та розглянута судами однобічно та без належної ретельності та дбайливості.

Посилався засуджений й про те, що наразі, попри тривале ув`язнення, має соціальні зв`язки, виконує роботу у місцях позбавлення волі та, попри ув`язнення, навіть бере участь у творчих виставках.

Спираючись про таке, засуджений наполягав на задоволенні його заяви.

Захисник у суді клопотання засудженого підтримав.

4. Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження проти задоволення заяви заперечувала, спираючись про те, що законні підстави для такого є відсутніми.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

1. Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2004 року, зокрема, ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочинів, статтями 15 - пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, пунктами 6, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, статтею 257, частиною 1 статті 263 Кримінального Кодексу України - остаточно за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього належного йому майна.

2. Наразі він відбуває призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Положення закону, яким керувався суд при постановленні ухвали.

1. 12 березня 2019 року Європейський Суд з Прав Людини ухвалив остаточне рішення у справі «Петухов проти України №2», яким констатовано порушення Україною вимог статті 3 Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

2. З цього приводу 08 липня 2020 року, переглядаючи за виключними обставинами кримінальну справу відносно ОСОБА_9 (справа № 1-42/2004), Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, відповідно до якої:

1) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3;
2)лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ;
3)відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі;
4) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
/пункт 77 Постанови/

3. У цій же Постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила й те, що

В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.
/пункти 78 - 79 Постанови/

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Враховуючи окреслений стан законодавства, а також те, що на момент розгляду Центральним районним судом міста Миколаєва клопотання ОСОБА_4 необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд позбавлений можливості розглянути питання про перегляд призначеного покарання ОСОБА_4 у виді довічного позбавлення волі, як про це просить заявник.

Отже, у задоволенні поданого ним клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 369 - 371, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну призначеного вироком апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким - відмовити.
Ухвала може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 7 днів.

СУДДЯ = ОСОБА_10 =