КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/1299/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

22 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000331 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 24.12.2019 рокущодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Коцюбинського Київської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, не військовозобов`язаного, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

В с т а н о в и л а:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 24.12.2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання по цій статті у вигляді 9 - ти (дев`яти) років позбавлення волі.
Цивільний позов в частині завданої матеріальної шкоди задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 25 475 грн. (двадцять п`ять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн. 00 коп.
Цивільний позов в частині завданої моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 200 000 грн. (двісті тисяч) грн. 00 коп. В іншій частині позов залишити без задоволення.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судових експертиз - 83 979 (вісімдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 24 коп.
Залишено без змін арешт накладений Ухвалою Ірпінського міського суду Київської обл. від 04.09.2019 р. на майно обвинуваченого ОСОБА_6 , шляхом заборони відчуження 25/100 частини будинку АДРЕСА_1 .
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано обчислювати з моменту затримання, тобто з 17.02.2019 року.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід у відношенні ОСОБА_6 залишено без зміни - тримання під вартою в Державній Установі "Київській слідчий ізолятор".
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 16.02.2019 року приблизно о 16 год. 00 хв. (точний нас не встановлений), між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , які перебували у спальній кімнаті будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під час розпивання алкогольних напоїв відбувся словесний конфлікт, у ході якого в ОСОБА_6 виник злочинний умисел спрямований на нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи в тому ж місці в той же час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з мотивів ревнощів, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, взяв з-під подушки на дивані у спальній кімнаті вказаного будинку кухонний ніж, після чого, перебуваючи в положенні стоячи навпроти спини ОСОБА_11 , тримаючи вказаний ніж в лівій руці, наніс лезом ножа один удар в область спини останньої, чим спричинив ОСОБА_11 тілесне ушкодження у вигляді проникаючого, колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої частки печінки, що ускладнилось зовнішньою та внутрішньочеревною кровотечею.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 19 год. 00 хв. (точний час не встановлений) ОСОБА_11 померла в приміщенні спальної кімнати будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Тілесне ушкодження у вигляді проникаючого, колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої частки печінки, що ускладнилось зовнішньою та внутрішньочеревною кровотечею знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

На вказаний вирок суду подані апеляційні скарги обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником - адвокатом ОСОБА_7 .

Так, в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2019р. щодо ОСОБА_6 змінити та призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.
За доводами апелянта, вирок суду першої інстанції є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Призначене судом ОСОБА_6 покарання у вигляді реального строку позбавлення волі, не виходить за межі санкції статті у вчиненні, якого він обвинувачується, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через свою суворість.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що обставиною, що пом`якшує покарання підсудному ОСОБА_6 не визнано щире, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину. За час проведення досудового слідства ОСОБА_6 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. ОСОБА_6 у скоєному проявив щиросердне розкаяння.
Апелянт вказує на те, що обставиною, яка обтяжує, судом визнано знаходження обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, хоча останній вказав, що «п`яним не був». Освідування особи не проводилось. Факт знаходження обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння матеріалами справи не доведено, доказів перебування обвинуваченого у стані сп`яніння під час скоєння ним кримінального правопорушення немає
Щодо характеризуючих особистість обставин захисник зазначає, що ОСОБА_6 раніше судимий, за місцем проживання характеризується не задовільно, проте він має стійкі соціальні зв`язки: проживає в одному будинку разом із своїм рідним братом. На обліку у лікаря психолога не перебуває, а тому, на думку апелянта, з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_6 менш суворе покарання в межах санкції статті.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи, просить призначити йому менш суворе покарання.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що він з самого початку він повністю визнавав свою вину, щиро розкаявся. Єдине, що він не визнавав це цивільний позов ОСОБА_10 у розмірі 800 000 грн.
Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що після скоєного він залишився на місці події та викликав швидку допомогу та поліцію, з самого початку щиро давав покази та допомагав слідству. Також, на думку обвинуваченого, судом не взято до уваги тих даних, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини, працевлаштований, є інвалідом, але всіх документів по оформленню інвалідності оформити не встиг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, пояснення представника потерпілої, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, думку прокурора, яка також заперечувала проти задоволення апеляційних скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі та наведеними у вироку доказами, і в апеляційних скаргах обвинуваченим та його захисником не оспорюються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Зі змісту апеляційних скарг та пояснень обвинуваченого і захисника в суді апеляційної інстанції убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.
Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався наведених норм права.
Так, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини його вчинення, а також дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, а також те, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено, разом з тим обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого суд визнав скоєння ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням всіх цих даних, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.
З приводу доводів обвинуваченого про безпідставне невизнання судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання - його щирого каяття, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами провадження.
Колегія суддів вважає за потрібне зауважити, що щире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила злочин, щире каяття підлягає встановленню у кожному конкретному випадку з урахуванням посткримінальної поведінки винного, правдивості його свідчень під час досудового слідства і розгляду справи у суді тощо.
Виражене словесно і закріплене письмово визнання особою своєї вини у злочині не завжди є проявом саме щирого каяття. Більш того, ототожнення визнання вини та щирого каяття не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2019 року (провадження № 51-3392км19), згідно з яким розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
З аудіозапису судових засідань суду першої інстанції вбачається, що в своїх показаннях суду він зазначив, що не мав умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , однак, не заперечував того факту, що потерпіла померла від завданого ним удару ножем. Такі пояснення обвинуваченого не можуть свідчити про те, що обвинувачений визнав вину у вчиненому, більш того, не можуть свідчити про його щире каяття. Крім того, відсутність такої обставини, як щире каяття підтверджується й поведінкою обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції, під час якого неодноразово брала участь донька померлої ОСОБА_11 - потерпіла ОСОБА_10 , у якої обвинувачений жодного разу не попросив вибачення за скоєне, не висловив жалю про вчинене та співчуття потерпілій, не намагався відшкодувати шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.
Більш того, посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема, те, що виявивши після нанесеного удару ножем відсутність у потерпілої ОСОБА_11 пульсу та відповідно ознак життя, обвинувачений ОСОБА_6 не намагався надати їй допомогу чи викликати швидку медичну допомогу, а лише пішов до свідка ОСОБА_12 (брата померлої), якому не повідомив дійсних обставин, а сказав, що його сестра лягла спати і померла, та вказав, що не знає як викликати швидку допомогу.
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, обґрунтовано не визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого його щире каяття.
Неодноразове висловлення обвинуваченого під час апеляційного розгляду про визнання ним вини у скоєному, колегією суддів розцінюється виключно як намагання уникнення обвинуваченим ОСОБА_6 справедливого покарання за вчинене.
Спростовуються наявними у справі доказами і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що після скоєного він залишився на місці події та викликав швидку допомогу та поліцію, адже, з пояснень допитаного під час судового розгляду суду першої інстанції свідка ОСОБА_12 вбачається, що 16.02.2019 року близько 21 год. 00 хв. до нього додому прийшов ОСОБА_6 і сказав, що сестра ( ОСОБА_11 ) лягла і померла. Після такого повідомлення свідок запитав у обвинуваченого чи викликав він швидку медичну допомогу, на що той сказав, що не знає як це робити. Свідок побіг додому до ОСОБА_11 , де в одній з кімнат знайшов останню, викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, і намагався реанімувати сестру, але вона вже була мертва.
Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції обґрунтовано при призначенні покарання не врахував ту обставину, що саме ОСОБА_6 викликав швидку медичну допомогу.
Доводи обвинуваченого про те, що судом першої при призначенні покарання не враховано дані про те, що він являється інвалідом також є безпідставними, адже, матеріали кримінального провадження не містять будь - яких доказів ні підтвердження існування такої обставини. Більш того, в самій апеляційній скарзі обвинувачений посилається на те, що не встиг документально оформити цю обставину.
А посилання обвинуваченого на те, що він раніше не судимий саме за аналогічний злочин, не можуть бути підставою для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж призначив суд першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про безпідставне визнання обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, то такі доводи колегія суддів також вважає безпідставними та такими, що суперечать наявним у справі доказам. Так, з показань самого обвинуваченого в суді першої інстанції вбачається, що 16.02.2019 р. він перебуваючи вдома, неодноразово вживав алкогольні напої разом з ОСОБА_13 та свідком ОСОБА_14 . Наведені обставини підтвердила в своїх показаннях суду першої інстанції і свідок ОСОБА_14 , яка була належним чином попереджена судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Крім того, свідок ОСОБА_12 , який також попереджений про кримінальну відповідальність суду першої інстанції повідомив, що коли по місцю його проживання 16.02.2019 р. прийшов ОСОБА_6 , він був дуже п`яним, тобто з явними ознаками алкогольного сп`яніння.
Сукупність наведених доказів підтверджує правильність визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З приводу доводів захисника про те, що факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта або іншими документами, які матеріалами кримінального провадження не містять, то колегія суддів зазначає, що такі доводи не ґрунтуються на положеннях процесуального закону. Зокрема, норми кримінального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів, про що зазначив і Верховний Суд в Постанові від 11.02.2020 р. у справі № 643/20474/15-к.
Зазначені в апеляційній скарзі захисника обставини, зокрема, те, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки: проживає в одному будинку разом із своїм рідним братом, та не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для висновку про можливість пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, конкретні обставини його вчинення, характер та локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя, та його наслідки - спричинення смерті потерпілої, життя якої, які згідно ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю у нашій державі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено згідно з вимогами статей 50,65 КК України, воно відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості і є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим, або призначеним внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не вбачає, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 колегія суддів невбачає, в зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого та захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а:

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 24.12.2019 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4