ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/42/21 Справа № 700/298/19 Категорія: ч.3 ст. 513 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 присутнього в режимі відеоконференції в приміщенні Звенигородської місцевої прокуратури

захисника ОСОБА_8 присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні Кіровського

районного суду м. Кіровограда

особи, стосовно якої

відмовлено у застосуванні

примусових заходів медичного

характеру ОСОБА_9

законного представника ОСОБА_10

представника служби у справах

дітей ОСОБА_11

представника ювенальної превенції ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року, якою щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,студента 2-го курсу Лисянського аграрного професійного

ліцею, не одруженого, судимого 12.09.2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України

до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений

від відбуття призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки,

відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000004 від 03 січня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України. Кримінальне провадження закрито. Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно з клопотанням старшого слідчого СВ Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_13 про застосування примусових заходів медичного характеру, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 , будучи засудженим вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 12.09.2017 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76, 107 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з випробуванням терміном 2 роки у другій декаді грудня 2018 року у невстановлений слідством час в нічну пору доби, знаходячись в АДРЕСА_2 , з метою збагачення, шляхом вільного доступу, умисно, таємно, повторно з корисливих мотивів, маючи безперешкодний доступ через відсутність огорожі зі сторони дороги пройшов на територію домоволодіння свого батька ОСОБА_14 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де на території подвір`я здійснив крадіжку 4 (чотирьох) чавунних каналізаційних решіток, загальна вартість яких згідно звіту про незалежну оцінку від 03.01.2019 становить 1424 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_15 матеріальних збитків на вказану суму.

Він же, будучи засудженим вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 12.09.2017 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76, 107 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з випробуванням терміном 2 роки в третій декаді грудня 2018 року у невстановлений слідством час в нічну пору доби, знаходячись в АДРЕСА_2 , з метою збагачення, шляхом вільного доступу, умисно, таємно, повторно з корисливих мотивів, маючи безперешкодний доступ через відсутність огорожі зі сторони дороги пройшов на територію домоволодіння свого батька ОСОБА_14 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де на території подвір`я із приміщення сараю здійснив крадіжку КПП автомобіля ГАЗ-51, десяти сошників СЗ-3,6 з повідками 10 шт., алюмінієвого бідона ємкістю 18л від доїльного апарату, наковальні 35х15 см та заднього моста від комбайна СК-5 «Нива», загальна вартість яких згідно звіту про незалежну оцінку від 03.01.2019 становить 6535,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріальних збитків на вказану суму.

Своїми умисними діями ОСОБА_9 вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 69 від 27.02.2019, ОСОБА_9 на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованих йому дій та на теперішній час виявляв і виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді шизотипового розладу психопатоподібного варіанту в стані декомпенсації, що супроводжується проявами емоційної збідненості, монотонності, структурно-логічними розладами мислення, розладами критичних і прогностичних функцій, що на думку комісії позбавляло на вказаний період часу та позбавляє на теперішній час його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, позбавляє його здатності правильно сприймати обставини, що мають значення у справі, давати про них покази під час участі у судових засіданнях, у зв`язку з чим відносно нього можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, передбачені ст. 94 КК України у вигляді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем свого подальшого перебування.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000004, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.01.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, кримінальне провадження закрито. Вирішено долю речових доказів.

Вказану ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що сторона обвинувачення не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_14 ..

Не погодившись з ухвалою, прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні, звернувся із апеляційною скаргою, у якій просив ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати примусові заходи медичного характеру стосовно ОСОБА_9 у виді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем свого подальшого перебування за вчинення ним суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч.1 ст.185 КК України. У ході апеляційного розгляду повторно допитати потерпілого ОСОБА_14 , законного представника ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також дослідити матеріали кримінального провадження: протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, або таке що готується від 02.01.2019; протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, або таке що готується від 02.01.2019; висновок про вартість майна від 03.01.2019; висновок судово-психіатричної експертизи № 69 від 27.02.2019; дані, що характеризують особу ОСОБА_9 .

В обґрунтування доводів апеляції прокурор вказував, що ухвала суду першої інстанції є незаконною і підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, а суд першої інстанції, відмовляючи у застосуванні примусових заходів медичного характеру не врахував положень ст. 370 КПК України, ст. ст. 7, 9, 21, 22, 23, 85, 86, 372, 513 КПК України та п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування».

Зазначає, що покладаючи в основу рішення покази ОСОБА_16 стосовно надання нею дозволу сину ОСОБА_9 брати металобрухт з будинку за місцем проживання його батька ОСОБА_14 , судом не взято до уваги той факт, що указані особи упродовж значного, тривалого часу не проживають спільно, мешкають в різних, значно віддалених населених пунктах, не ведуть спільного господарства та не пов`язані спільним побутом, а відтак ОСОБА_16 об`єктивно не знала і не могла знати, а тим більше давати дистанційно дозвіл або погоджувати дії ОСОБА_9 взяти індивідуально визначене те чи інше майно, речі з будинку ОСОБА_14 .. Незважаючи на це, а також упереджену з указаних підстав позицію ОСОБА_16 її інтересах ОСОБА_9 , покази ОСОБА_16 судом критично не оцінено.

Необхідною умовою кваліфікації дій за ст. 185 КК України є таємний характер заволодіння майном потерпілої особи, що і мало місце при вчиненні встановлених досудовим розслідуванням і підтверджених під час судового розгляду дій неповнолітнього ОСОБА_9 скоєних в обох випадках в нічну, темну пору доби, за відсутності потерпілого за місцем проживання, тобто за обставин, що унеможливлювали ймовірність бути поміченим як ОСОБА_14 так і іншими сторонніми особами.

Крім того, покладена в основу судового рішення суб`єктивна позиція ОСОБА_16 про правомірність, на її думку, дій ОСОБА_9 , який заволодів майном батька, з огляду на вчинення таких дій з дозволу ОСОБА_16 та за її обізнаності, не є взаємовиключною із наявністю в діях ОСОБА_9 суспільно-небезпечних діянь, що підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки в обох випадках мало місце таємне заволодіння ОСОБА_9 майном, яке йому не належить, за відсутності жодних правомірних підстав користуватися і розпоряджатися цим майном. Не узгоджуються покази ОСОБА_16 із встановленими даними про нездатність неповнолітнього ОСОБА_9 на відповідний період часу усвідомлювати свої дії та керувати ними, правильно сприймати обставини, що мають значення у справі, а отже і керуватись при вчиненні заволодіння майном потерпілого якимись з цього приводу погодженнями (висновок судово-психіатричної експертизи від 27.02.2019 № 69). Більше того, вказує прокурор, ОСОБА_16 і в судовому засіданні підтвердила факт необхідності, на даний час, амбулаторно пролікувати ОСОБА_9 у зв`язку із станом психічного здоров`я.

Таким чином, вказує прокурор, суд не надав належної оцінки зібраним доказам, побудував своє рішення про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, фактично не оцінивши докази обвинувачення, а саме: допити потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ..

Питання чи мали місце суспільно-небезпечні діяння, про вчинення яких ОСОБА_9 розглядалось клопотання про застосування до нього примусових заходів медичного характеру, судом при постановленні оскаржуваної ухвали, належним чином не з`ясовано, як того вимагає ч. 1 ст. 513 КПК України.

Крім того, судом не взято до уваги характеризуючи ОСОБА_9 дані про неодноразове вчинення ним кримінальних правопорушень проти власності, пов`язаних із заволодінням майном інших громадян, у тому числі і про скоєння раніше крадіжки у батька ОСОБА_14 ..

Указані порушення вимог кримінального процесуального законодавства прокурор вважає істотними та такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

У змінах до апеляційної скарги прокурора Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 ставиться питання про необхідність скасування ухвали Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 за вчинення суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та закриття провадження на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України через невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та необхідність призначення нового розгляду даного провадження у суді першої інстанції.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для прийняття відповідного процесуального рішення.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» встановлено, що ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК (ст. 513 чинного КПК України), містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Проте, судом першої інстанції зазначені вимоги закону не дотримано, його висновки є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального та кримінального процесуального закону.

Так, в обґрунтування свого рішення про відмову у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру судом покладено показання законного представника ОСОБА_16 , які, на думку суду, стороною обвинувачення належними та допустимими доказами не спростовано.

Суд, приймаючи зазначене рішення та визнаючи докази сторони обвинувачення недопустимими, в порушення вимог ст.ст. 7, 9, 21, 22, 23, 85, 86, 370, 372, 513 КПК України упереджено підійшов до доказів сторони обвинувачення та не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону про необхідність всебічного, повного, неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, не надавши належної оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку між собою.

Так, в основу прийняття оскаржуваного рішення суд поклав показання законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 , а саме його матері - ОСОБА_16 , яка повідомила, що викрадене її сином майно є спільною власністю сім`ї, що було придбане її чоловіком - ОСОБА_14 за їх спільні кошти. Остання дозволяла, щоб її син брав металобрухт на свої потреби, не ставлячи до відому батька.

Однак зазначене спростовується показаннями самого потерпілого ОСОБА_14 , який, будучи допитаним під час судового розгляду, пояснював, що майно частково придбав за власні кошти, а частково за кошти, отримані ним в якості розрахунку за виконану роботу (допомагав іншим особам), у вигляді металобрухту, запчастин до сільськогосподарської техніки, які ОСОБА_14 зберігав в подальшому у своєму домоволодінні, що знаходиться в с. Кам`яний Брід Лисянського району. Крім того, потерпілий ОСОБА_14 вказував, що його син та дружина ( ОСОБА_9 , ОСОБА_16 ) останнім часом, більше року, проживають окремо, в іншому населеному пункті, що підтверджено в судовому засіданні і не спростовувалось іншими учасниками кримінального провадження. Згідно показів ОСОБА_14 , будь-якого дозволу ОСОБА_9 з приводу отримання майна з його домоволодіння, розпорядження ним, у тому числі продажу, він не надавав, із ОСОБА_16 такі домовленості також були відсутні. Що дає підстави вважати, що суд не в повній мірі відобразив у судовому рішенні покази потерпілого.

Таким чином, вказане суперечить викладеним у рішенні суду доводам того, що майно, яке належить потерпілому ОСОБА_14 є спільною власністю сім`ї. А також те, що всім майном, яке набуте під час спільного проживання має право розпоряджатися тільки один з подружжя. Однак, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Проте, будь-якої згоди ОСОБА_14 як своїй дружині - ОСОБА_16 так і сину - ОСОБА_9 щодо розпорядження його майном не надавав, що підтверджується як його показами так і показами його дружини та іншими відповідними матеріалами, дослідженими у ході судового розгляду.

Покладаючи в основу рішення покази ОСОБА_16 стосовно надання нею дозволу сину ОСОБА_9 брати металобрухт з будинку за місцем проживання його батька ОСОБА_14 , судом не взято до уваги той факт, що указані особи упродовж значного, тривалого часу не проживають спільно, мешкають в різних, значно віддалених населених пунктах, не ведуть спільного господарства та не пов`язані спільним побутом, а відтак ОСОБА_16 об`єктивно не знала і не могла знати, а тим більше давати дистанційно дозвіл або погоджувати дії ОСОБА_9 взяти індивідуально визначене те чи інше майно, речі з будинку ОСОБА_14 .. Незважаючи на це, а також упереджену з указаних підстав позицію ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_9 , покази ОСОБА_16 судом критично не оцінено.

Необхідною умовою кваліфікації дій за ст. 185 КК України є таємний характер заволодіння майном потерпілої особи, що і мало місце при вчиненні встановлених досудовим розслідуванням і підтверджених під час судового розгляду дій неповнолітнього ОСОБА_9 , скоєних в обох випадках в нічну, темну пору доби, за відсутності потерпілого за місцем проживання, тобто за обставин, що унеможливлювали ймовірність бути поміченим як ОСОБА_14 , так і іншими сторонніми особами.

Крім того, покладена в основу судового рішення суб`єктивна позиція ОСОБА_16 про правомірність, на її думку, дій ОСОБА_9 , який заволодів майном батька, з огляду на вчинення таких дій з дозволу ОСОБА_16 та за її обізнаності, не є взаємовиключною із наявністю в діях ОСОБА_9 суспільно-небезпечних діянь, що підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки в обох випадках мало місце таємне заволодіння ОСОБА_9 майном, яке йому не належить, за відсутності жодних правомірних підстав користуватися і розпоряджатися цим майном. Не узгоджуються покази ОСОБА_16 із встановленими даними про нездатність неповнолітнього ОСОБА_9 на відповідний період часу усвідомлювати свої дії та керувати ними, правильно сприймати обставини, що мають значення у справі, а отже і керуватись при вчиненні заволодіння майном потерпілого якимись з цього приводу погодженнями (висновок судово-психіатричної експертизи від 27.02.2019 № 69). Більше того, ОСОБА_16 і в судовому засіданні підтвердила факт необхідності, на даний час, амбулаторно пролікувати ОСОБА_9 у зв`язку станом психічного здоров`я.

З огляду на наведене, апелянт вважає, що суд не надав належної оцінки зібраним доказам, побудував своє рішення про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, фактично не оцінивши докази обвинувачення, а саме: допити потерпілого ОСОБА_14 ,, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ..

Питання чи мали місце суспільно-небезпечні діяння, про вчинення яких ОСОБА_9 розглядалось клопотання про застосування до нього примусових заходів медичного характеру, судом при постановленні оскаржуваної ухвали, належним чином не з`ясовано, як того вимагає ч. 1 ст. 513 КПК України.

Указані порушення вимог кримінального процесуального законодавства є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, встановлено, що стосовно ОСОБА_9 , відносно якого в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення місцевого суду, на цей час на розгляді у Лисянському районному суді Черкаської області перебуває кримінальне провадження № 0000218 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, (судова справа № 700/903/18). У ході судового розгляду зазначеного кримінального провадження в порядку ст. 332 КПК України ухвалою Лисянського районного суду від 08.05.2020 експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи доручено проведення щодо ОСОБА_9 повторної судово-психіатричної експертизи, призначення якої зумовлено, зокрема, проходженням ним у 2020 році лікування у КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня». На вирішення вказаної експертизи, поставлено питання, що стосуються, у тому числі, визначення психічного стану ОСОБА_9 на теперішній час.

Після скоєння ОСОБА_9 у грудні 2018 року суспільно-небезпечних діянь, які були предметом судового розгляду в судовій справі № 700/298/19, рішення у якій оскаржується прокурором в апеляційному порядку, минув тривалий проміжок часу, упродовж якого ОСОБА_9 перебував на лікуванні у медичному закладі з надання психіатричної допомоги. Враховуючи викладене, для з`ясування обставин, визначених ч. 1 ст. 513 КПК України, як таких, що в обов`язковому порядку суд має з`ясувати під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, висновки та результати вище указаної експертизи мають суттєве значення та повинні бути враховані. А саме, ч. 1 ст. 513 КПК України регламентовано з`ясування судом під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру питань про те, чи вчинила особа суспільно-небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» висновок судово-психіатричної експертизи стосовно виду примусових заходів медичного характеру, застосування яких потребує особа, у разі визнання її неосудною, підлягає обов`язковому врахуванню судом для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності особи та прийняття обґрунтованого рішення про вид примусових заходів медичного характеру, що підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, забезпечення повноти та всебічності з`ясування обставин, що підлягають встановленню під час судового розгляду у кримінальному провадженні про застосування примусових заходів медичного характеру, та мають суттєве значення для застосування до ОСОБА_9 належної правової процедури, як одного із визначених ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, потребує вирішення питання про об`єднання двох вищеуказаних кримінальних проваджень стосовно нього.

З огляду на положення ч. 1 ст. 334 КПК України, відповідно до якої матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст. 217 цього Кодексу, вирішення питання про об`єднання зазначених кримінальних проваджень можливе лише у разі скасування оскаржуваного рішення та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Вищезазначені кримінальні провадження №0000004, № 0000218 стосуються однієї і тієї ж особи - ОСОБА_9 , а тому з метою застосування до нього належної правової процедури, для забезпечення оперативного та об`єктивного розгляду кримінальних проваджень, необхідним є передати кримінальне провадження № 0000004 стосовно ОСОБА_9 (судова справа № 700/298/19, головуючий суддя - ОСОБА_1 ) до Лисянського районного суду Черкаської області у зв`язку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції для вирішення питання про його об`єднання з кримінальним провадженням № 0000218 (судова справа № 700/903/18, головуючий суддя - ОСОБА_1 ) стосовно ОСОБА_9 , в рамках якого призначена судова експертиза з питань, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення стосовно ОСОБА_9 ..

В свою чергу, не вирішення питання про об`єднання зазначених кримінальних проваджень, призведе до не дослідження обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що згідно зі ст. 410 КПК України є неповнотою судового розгляду.

Враховуючи викладене, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, відсутність належного аналізу всіх доказів, на яких ґрунтувалося клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження вказують на незаконність рішення щодо відмови у застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 та відповідно до ст. 409 КПК України визначені підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурорів, які просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у зміненому виді із зазначених у ній підстав, думки особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_20 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у зміненому виді, думки законного представника ОСОБА_10 , представника служби у справах дітей ОСОБА_11 , представника ювенальної превенції ОСОБА_12 , які всі підтримали апеляційну скаргу прокурора у зміненому виді, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у зміненому виді підлягає до часткового задоволення, а ухвала Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року, якою щодо ОСОБА_9 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000004 від 03 січня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України; кримінальне провадження закрито до скасування з призначенням кримінального провадження на новий судовий розгляд з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки місцевого суду побудовані на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не надано належної правової оцінки та такі висновки не ґрунтуються на нормах кримінального та кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 372 КПК України у мотивувальній частині ухвали зазначається суть питання, що вирішується, встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» встановлено, що ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК (ст. 513 чинного КПК України), містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, судом першої інстанції зазначені вимоги закону не дотримано, його висновки є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального та кримінального процесуального закону.

Так, в основу прийняття оскаржуваного рішення місцевий суд поклав показання законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 , а саме його матері - ОСОБА_16 , яка повідомила, що викрадене її сином майно є спільною власністю сім`ї, що було придбане її чоловіком - ОСОБА_14 за їх спільні кошти. Остання дозволяла, щоб її син брав металобрухт на свої потреби, не ставлячи до відому батька.

Проте, вказане твердження спростовується показаннями самого потерпілого ОСОБА_14 , який, будучи допитаним під час судового розгляду, пояснював, що майно частково придбав за власні кошти, а частково за кошти, отримані ним в якості розрахунку за виконану роботу (допомагав іншим особам), у вигляді металобрухту, запчастин до сільськогосподарської техніки, які ОСОБА_14 зберігав у подальшому у своєму домоволодінні, що знаходиться в с. Кам`яний Брід Лисянського району. Крім того, потерпілий ОСОБА_14 вказував, що його син та дружина ( ОСОБА_9 , ОСОБА_16 ) останнім часом, більше року, проживають окремо, в іншому населеному пункті, що було підтверджено у судовому засіданні і не спростовувалось іншими учасниками кримінального провадження. Згідно показів ОСОБА_14 , будь-якого дозволу ОСОБА_9 з приводу отримання майна з його домоволодіння, розпорядження ним, у тому числі продажу, він не надавав, із ОСОБА_16 такі домовленості також були відсутні.

Таким чином, вказане суперечить викладеним у рішенні суду доводам того, що майно, яке належить потерпілому ОСОБА_14 є спільною власністю сім`ї. А також те, що всім майном, яке набуте під час спільного проживання має право розпоряджатися тільки один з подружжя. Однак, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним доказам, зокрема показам потерпілого ОСОБА_14 , побудував своє рішення про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, не надавши належним чином правову оцінку доказам сторони обвинувачення, зокрема даним показів свідків: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ..

Крім того, питання про те, чи мали місце суспільно-небезпечні діяння, про вчинення яких ОСОБА_9 розглядалось клопотання про застосування до нього примусових заходів медичного характеру, судом при постановленні оскаржуваної ухвали, належним чином не з`ясовано, як того вимагає ч. 1 ст. 513 КПК України.

Крім того, стосовно ОСОБА_9 на цей час на розгляді у Лисянському районному суді Черкаської області перебуває кримінальне провадження № 0000218 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, (судова справа № 700/903/18). У ході судового розгляду зазначеного кримінального провадження в порядку ст. 332 КПК України ухвалою Лисянського районного суду від 08.05.2020 експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи доручено проведення щодо ОСОБА_9 повторної судово-психіатричної експертизи, призначення якої зумовлено, зокрема, проходженням ним у 2020 році лікування у КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня». На вирішення вказаної експертизи, поставлено питання, що стосуються, у тому числі, визначення психічного стану ОСОБА_9 на теперішній час.

Суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.289 КК України у кримінальному провадженні № 0000218 було вчинене до суспільно-небезпечного діяння, вчиненого у кримінальному провадженні № 0000004 від 03 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що для з`ясування обставин, визначених ч. 1 ст. 513 КПК України, як таких, що в обов`язковому порядку суд має з`ясувати під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, висновки та результати вище указаної експертизи мають суттєве значення та повинні бути враховані.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що оскільки наведені порушення є істотними і такими, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то ухвала суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 на підставі ст.411 та ст.412 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 411, 412, 415, 419, 513 КПК України, колегія суддів, судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у зміненому виді задовольнити частково.

Ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 04 листопада 2019 року, якою щодо ОСОБА_9 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000004 від 03 січня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та закрито кримінальне провадження скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 185 КК України призначити на новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: