№ 336/3010/20
пр. 1-кп/336/247/2021
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001203 від 06.05.2020, відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, має вищу освіту, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, не працевлаштованого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2020 приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись біля під`їзду №2 будинку №3 по вулиці Червона в місті Запоріжжі, маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, яке виразилось в нанесенні одного удару кулаком правої руки в область обличчя, чим спричинив синець у правій очній ямці з крововиливом під білковою оболонкою правого ока, який відповідно до висновку експерта Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради № 523 від 20 травня 2020 року кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, відкрито викрав, у ОСОБА_6 велосипед «Cross Bike SW-330 26», вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 10-290 від 20 травня 2020, виконаним судовим експертом Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, складає 3242 гривні 37 копійок.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 разом з викраденим майном направився в бік парку імені Клімова по проспекту Моторобудівників в місті Запоріжжі, тим самим зник з місця скоєння злочину, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3242 гривні 37 копійок.

Під час судового розгляду, ОСОБА_4 визнав себе винуватим у повному обсязі у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та пояснив що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказаний злочини і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок. Просив суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованому йому злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор, обвинувачений та захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував, саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість останнього у вчинені інкримінованому йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого надані в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене обвинувачення ОСОБА_4 та кваліфікує дії останнього за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадання чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, які відповідно до ст.12 КК України, є тяжкими злочинами за ч.2 ст.186 КК України. Вину у його вчиненні ОСОБА_4 визнав повністю, розкаявся, суд також приймає до уваги вік обвинуваченого. Відповідно до інших даних, що характеризують особу ОСОБА_4 , має постійне місце проживання, не одружений та не має на утримані малолітніх дітей, раніше не судимий.

За станом здоров`я відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання. Цілі покарання запобігання і попередження вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ "Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства").

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Беручи до уваги викладене, враховуючи всі пом`якшувальні та відсутність обставин, що обтяжують покарання, приймаючи до уваги положення ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєний злочин призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення ним нових злочинів, суд важає, що з метою виправлення обвинуваченого попередження з його боку вчинення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання, та враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, слід призначити основне покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" № 12 від 23 грудня 2005 року, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Таким чином, приймаючи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що обвинувачений за час досудового слідства та розгляду справи у суді свідомо і неухильно дотримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, пануючих моральних принципів, вчинила кримінальне правопорушення вперше і з необережності, та не становить високої небезпеки для суспільства, добровільно відшкодовував шкоду, що не оспорюється і потерпілим, який не наполягає на призначенні суворого покарання, суд вважає, що покарання щодо обвинуваченого необхідно обрати в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Дане покарання на переконання суду відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

На підставі ст.ст.122, 124 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експертів, підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь держави.

Суд стягує з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи в сумі 490,35 грн.

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Відносно обвинуваченого під час досудового розслідування був обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, строк застосування якого сплинув 15.07.2020. Згідно ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора. Оскільки під час судового провадження прокурор з клопотанням про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не звертався, суд дане питання не вирішує за відсутності передбачених законом підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.100,366-368,371,373-374,376,395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо він в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН не відомий, який зареєстрований та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в дохід держави витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи в кримінальному провадженні в сумі 490,35 грн.

Речовий доказ: велосипед «Cross Bike SW-330 26», який переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 залишити останньому за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1