Дата документу 19.01.2021 Справа № 336/5282/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5282/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/474/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

02 вересня 2009 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76,104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

17 листопада 2010 року Заводським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.187 КК України до 4 років позбавлення волі. 04 серпня 2014 року звільнений з Вільнянської ВК №77 умовно-достроково, не відбутий строк 2 місяці 5 днів;

12 вересня 2019 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75.76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника - адвоката ОСОБА_9 .

Захисник - адвокат ОСОБА_9 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2020 року, якою продовжено застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду, але не більш ніж на два місяці, а саме: до 18 лютого 2021 року включно.
Одночасно визначений розмір застави у сумі, кратній тридцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 68100 гривень.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Проте, прокурором не доведено наявність ризику, передбаченого ч.3 ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині визначення розміру застави, визначивши її розмір у сумі 45400 гривень.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що, визначаючи розмір застави у сумі 68100,00 грн, судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 не працює, не має достатніх заощаджень, а для його дружини, яка виховує малолітню дитину, вказана сума є непід`ємним тягарем.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальна справа щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України.
Відносно обвинуваченого під час підготовчого судового засідання ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого продовжений до 18 грудня 2020 року включно.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання, проти задоволення якого не заперечує сторона захисту, про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до двох місяців, мотивуючи його наявністю ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих в кримінальному провадженні, продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.
Обвинувачений і захисник не заперечували проти продовження дії запобіжного заходу. В обґрунтування клопотання про застосування застави одночасно з ухваленням рішення про продовження тримання під вартою зауважують на тому, що підстави для відмови в застосуванні застави відсутні, так як обвинувачений вчинив найбільш тяжкий злочин, а саме: відкрите заволодіння чужим майном, без застосування насильства, що є передумовою для визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_6 про день, час та місце апеляційного розгляду провадження був повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не подавав.
Захисник - адвокат ОСОБА_9 повідомила про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує, щоб апеляційна скарга розглядалась без його участі.
Враховуючи викладене, колегія судів вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд провадження у відсутність обвинуваченого, що не суперечить вимогам ст.ст.401,405 КПК України, проти чого не заперечували прокурор та захисник - адвокат ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді; захисника адвоката ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині визначення розміру застави та зменшити розмір застави; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, які є тяжким та нетяжким злочинами відповідно.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду та ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення.
З огляду на ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та суворість можливого покарання, а також враховуючи те, що обвинувачений неодноразово судимий, на цей час обвинувачується у кримінальних правопорушеннях, вчинених в період іспитового строку, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання встановлених ризиків. Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Визначаючи розмір застави при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого, суд також врахував вимоги кримінального процесуального законодавства.
Посилання захисника про неправильне визначення судом розміру застави, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:
1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
На переконання колегії суддів, при визначенні розміру застави суд першої інстанції врахував вказані вимоги закону та прийняв до уваги обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, дані про особу останнього та ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу.
Визначений розмір застави в сумі 68100 грн достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі її внесення.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Колегія суддів вважає, що застава у меншому розмірі, з огляду на всі обставини провадження, відомості про особу обвинуваченого та встановлені ризики, буде недостатньою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання вищевказаних ризиків.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Отже, підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги теж не вбачається.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2020 року, якою продовжено застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду, але не більш ніж на два місяці, а саме: до 18 лютого 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4