У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 грудня 2020 року м. Ужгород
Із клопотання слідчого СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 вбачається, що 08.12.2020 року до ЧЧ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області надійшла заява від гр. ОСОБА_5 в якій прийняти просить міри до невідомих осіб які в ніч на 08.12.2020 року шляхом віджиму та пошкодження навісного замка проникли до підвального приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 , звідки умисно, таємно, з корисливих мотивів викрали один рюкзак зеленого кольору із середині якого знаходились різного роду побутові речі, та одне автомобільне колесо, чим завдали власнику матеріального збитку.
08.12.2020 року в період з 07 год. 00 хв. по 07 год. 40 хв. слідчим Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області було проведено огляд за адресою м. Чоп, Ужгородського району, вул. Головна, вході якого виявлено та вилучено: транспортний засіб марки «ВАЗ 2109», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який поміщено на майданчик тимчасового тримання Ужгородського РВП УВП ГУНП в Закарпатській області; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 2109», серії НОМЕР_3 .
Крім того, слідчий у клопотанні зазначає, що 08.12.2020 року працівниками СРПП Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області під час патрулювання м. Чоп, було затримано двох осіб чоловічої статі гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 із рюкзаком зеленого кольору, всередині якого знаходились різного роду побутові речі, та одне колесо, походження яких не змогли повідомити. Так, було встановлено, що вказані речі були викрадені із підвального приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , належні гр. ОСОБА_5 . Окрім цього, було встановлено, що гр. ОСОБА_6 являється мешканцем АДРЕСА_2 , а гр. ОСОБА_7 - АДРЕСА_3 , та приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2109», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , червоного кольору в м. Чоп, в якому в подальшому і мали намір вивезти викрадені речі.
Враховуючи викладене, а також те, що вилучене майно, на думку слідчого, є засобом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, постала потреба у збереженні вказаних речових доказів, які надалі можуть бути використані у процесі доказування у порядку ст. 91 КПК України, до прийняття кінцевого процесуального рішення у вказаному кримінальному провадженні, а тому, керуючись ст. ст. 2, 9, 16,36, 131, 132, 167, 170, 171 КПК України, слідчий у клопотанні просить накласти арешт на вказане вилучене майно.
Слідчий ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, однак подав до суду рапорт, в якому подане ним клопотання про арешт майна підтримує в повному обсязі, просить задовольнити та розглянути без його участі.
Власник майна ОСОБА_7 у удове засіданні не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що слідує з рапорту поданого слідчим до суду.
Відповідно до вимог ч.4 ст.163 КПК України неприбуття за судовим викликом особи, у володінні якої знаходяться речі і документи, без поважних причин або неповідомлення нею про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду клопотання.
Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювалося.
Дослідивши внесене слідчим клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Згідно протоколу огляду місця події від 08.12.2020 року проведеного за адресою м. Чоп, Ужгородського району, вул. Головна, було виявлено та вилучено: транспортний засіб марки «ВАЗ 2109», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який поміщено на майданчик тимчасового тримання Ужгородського РВП УВП ГУНП в Закарпатській області; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 2109», серії НОМЕР_3 , належні ОСОБА_7 ..
Постановою слідчого від 08.12.2020 року вилучене майно було визнано речовими доказами.
Згідно п.7 ч.2ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 5ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно ч. 1ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, відчуження.
Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3. ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Своє клопотання слідчий обґрунтовує тим, що вилучене майно, відповідає вимогам ст. 98 КПК України, однак слідчим не доведено причетність вилученого майна до вчиненого кримінального правопорушення, суду не надано доказів, які б підтверджували вказане.
З системного аналізу вказаних норм кримінального процесуального закону можна дійти висновку, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину та/або зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Однак, у даному випадку клопотання не містить виклад обставин та до нього не додано доказів на підтвердження того, що вилучене майно, що за твердженням слідчого належить арештувати, відповідає критеріям ст. 98 КПК України.
Таким чином, слідчим у клопотанні не наведено достатніх підстав вважати, що вилучене майно є речовими доказами у кримінальному провадженні, а відтак, клопотання слідчого є необґрунтованим, так як не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
При вирішенні питання про арешт майна, для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94,132,173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Враховуючи вищезазначене, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя приходить до переконання, про відсутність підстав для накладення арешту на майно, вказане в клопотанні, щодо якого відсутні достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а тому вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 21.12.2020 року о 15 год. 25 хв..

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1