Дата документу 11.11.2020 Справа№ 333/4373/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/29/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/4373/15-к
Категорія ст. 185 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002735 за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Наталівка, Запорізького району, Запорізької області, громадянина України, військовослужбовця, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) 29 грудня 1999 р. Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 81 ч., 46-1 КК України (1961 р.) до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;

2) 5 червня 2003 р. Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 15 ч.2, 185 ч.3, 185 ч.3, 304, 70,71 КК України до 3 років 3 міс. позбавлення волі, звільнився з місця позбавлення волі 10 квітня 2006 року після відбуття строку покарання;

3) 1 квітня 2009 р. Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 185 ч.2, 190 ч.2, 309 ч. 1 КК України до 2 років 8 міс. позбавлення волі, звільнився з місця позбавлення волі 26 травня 2011 року після відбуття строку покарання;

4) 2 жовтня 2012 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 69, 70 ч.4 КК України до 2 років 6 міс. позбавлення волі, звільнився з місця позбавлення волі 19 листопада 2014 року після відбуття строку покарання,
визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України, і на підставі ст. 58 КК України призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік із відрахуванням 10% із суми грошового забезпечення засудженого в доход держави,

в с т а н о в и л а:
Згідно вироку, вдень 13 червня 2015 р. обвинувачений ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , діючи з корисливих мотивів, повторно, таємно викрав мобільний телефон «Nokia 1110i», вартістю 100 грн., ноутбук «Lenovo IdeaPad Y570» вартістю 6 000 грн., грошові кошти в сумі 100 грн., усього на суму 6 200 грн., які належали потерпілій ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Зауважує, що суд першої інстанції повинен був спершу призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення або обмеження волі відповідно до санкції (у випадку, якщо строк покарання не буде перевищувати 2 років), а потім в порядку ст. 58 КК України замінити призначене покарання на службове обмеження для військовослужбовців із відрахуванням суми грошового забезпечення.

В порушення зазначеної норми судом не вказано і відповідно не враховано при призначенні покарання така обтяжуюча обставина, передбачена ч.1 п.1 ст. 67 КК України як рецидив злочинів, в той час як ОСОБА_8 був раніше судимий за вчинення злочинів різної категорії (ст. ст. 309, 304 КК України), судимість не знята і не погашена в установленому законом порядку. Тобто суд не застосував кримінальний закон, який підлягає застосуванню, а саме ст. 67 КК України.

Крім того, вважає, що покарання у виді службового обмеження в даному конкретному випадку не було достатнім для виправлення та попередження нових злочинів з боку ОСОБА_8 , суд не врахував, що він 4 рази судимий за вчинення злочинів різної категорії, в тому числі тяжких, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний злочин середньої тяжкості, шкоду потерпілій в повному обсязі не відшкодував.

Просить вирок суду скасувати, врахувати в якості обтяжуючої обставини, передбачені п.1 ч.1 ст. 67 КК України рецидив злочинів. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ст. 185 ч.2 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у вигляді 2 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, потерпілу, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду змінити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

ВинуватістьОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік із відрахуванням 10% із суми грошового забезпечення засудженого в доход держави, суд першої інстанції, зокрема виходив з того, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, щиро покаявся та активно сприяв органам досудового розслідування у розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання, за вчинення цього злочину, суд першої інстанції недотримався вимог закону, оскільки не в повній мірі врахував насамперед дані про особу винного, а це свідчить про незаконність вироку.

Зокрема, районний суд не врахував в повній мірі те, що обвинувачений ОСОБА_8 був раніше неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів, у тому числі і корисних злочинів, враховуючи вищевказане колегія суддів вважає, що обвинувачений схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, в зв`язку з чим вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання підлягає скасуванню внаслідок м`якості.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора про визнання обставиною, що обтяжує покарання останнього рецидив злочинів та необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, у виді 2 років позбавлення волі, оскільки, по перше, таке рішення буде суперечить вимогам ст. ст. 91, 92, 291, 337 ч. 1 КПК України, так як з обвинувального акту вбачається, що такої обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , в ході досудового розслідування не було виявлено (т. 1 а.п. 6), а суд не вправі вийти за межі висунутого обвинувачення; по друге, не дивлячись на те, що останній був неодноразово судимим, він в скоєному щиросердно розкаявся, активно сприяв органам досудового слідства в розкриттю злочину, обтяжуючи покарання обвинуваченого обставини відсутні, а тому колегія суддів з урахуванням розміру вкраденого, вважає необхідним призначити обвинуваченомупокарання у виді 3 місяців арешту, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, скасувати.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його оголошення.
Судді: