Постанова

Іменем України
06 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 159/5161/18
провадження № 51-7км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002095 від 13 вересня 2017 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

та жительки АДРЕСА_1 , такої, що судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України,
за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь

у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 травня

2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 189 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Вирішено долю речових доказів, а також питання про стягнення судових витрат

і цивільний позов у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 08 вересня

2017 року в період часу з 13:03 до 13:08, перебуваючи на вул. Незалежності, 108/16 у м. Ковелі, в телефонному режимі висловила вимогу ОСОБА_6 про передачу їй шляхом перерахування на банківський картковий рахунок грошових коштів

у сумі 1000 дол. США, що еквівалентно на момент вчинення кримінального правопорушення 26 000 грн. У разі невиконання вимоги погрожувала потерпілій розголошенням відомостей, які остання бажала зберегти у таємниці, а саме фотографій інтимного характеру з її зображенням.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 жовтня 2019 року змінив вказаний вирок, звільнивши ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю

2 роки. В решті вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційних скаргах прокурор та потерпіла ОСОБА_6 кожен окремо, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При цьому як прокурор, так і потерпіла у поданих скаргах вказують на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, залишивши поза увагою характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також наслідки, що настали, поведінку засудженої під час вчинення злочину та у ході розгляду справи судами, дії якої жодним чином не свідчать про її розкаяння у вчиненому і про бажання відшкодувати завдану шкоду, а також позицію потерпілої щодо необхідності призначення засудженій найсуворішого покарання з огляду на завдану моральну шкоду. При цьому вважають, що суд апеляційної інстанції свого висновку

належним чином не мотивував, а тому постановлена ухвала не відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Під час касаційного розгляду потерпіла підтримала свою касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні не підтримав касаційних скарг сторони обвинувачення та потерпілої.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 189 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.
Доводи прокурора та потерпілої про необґрунтованість звільнення засудженої апеляційним судом від відбування покарання з випробуванням на підставі

ст. 75 КК України та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість колегія суддів вважає безпідставними.
Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі

на строк 2 роки, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліках у нарколога та психіатра

не перебуває, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги і думку потерпілої щодо необхідності призначення ОСОБА_7 найсуворішого покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд, зваживши на всі враховані районним судом обставини, змінив вирок суду першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення тим, що поза увагою суду лишилось те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою середнього віку, перебуває у шлюбі, працює, має на утриманні неповнолітню дитину.
Врахувавши ці обставини у їх сукупності, а також тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що призначене судом першої інстанції покарання з реальним його відбуванням порушуватиме принципи співмірності призначення покарання

і не відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, й обґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від його відбування

з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про зміну вироку суду першої інстанції, відповідно до ст. 419 КПК України належним чином його мотивував. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим, як на цьому наполягають прокурор та потерпіла, колегія суддів не вбачає.
Зважаючи на те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_7

від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України

є мотивованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього ж Кодексу, адже перебування засудженої в умовах здійснення контролю за її поведінкою найефективніше сприятиме її виправленню та перевихованню.
Наведені ж у касаційних скаргах доводи прокурора та потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості, незважаючи на їх сукупність і зміст,

не спростовують правильності визначення судом форми відбування покарання

та можливості виправлення засудженої за умови звільнення від його відбування

з випробуванням і покладенням на неї певних обов`язків.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та потерпілої не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6

та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3