ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1595/20 Справа № 206/3463/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000721 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати як незаконний у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, постановивши новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з урахуванням технічних характеристик події він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 , який був у стані сильного алкогольного сп`яніння та переходив проїжджу частину дороги в неналежному місці (відсутність пішохідного переходу).
Вказує на те, що протоколи проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2015 року, 10 вересня 2015 року за участю свідка ОСОБА_11 , 08 жовтня 2015 року за участю свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та висновок експерта №70/27-706 від 23 жовтня 2015 року є неналежними доказами, бо висновок експертизи базується на даних вищевказаних протоколів проведення слідчих експериментів, а ті в свою чергу базуються на невірних технічних замірах, що підтверджуються протоколом додаткового огляду місця події від 20 березня 2019 року, а також поясненнями свідків, що заміри швидкості руху пішохода проводилися в умовах, які не відповідають умовам дорожньої пригоди - на подвір`ї поліції.
Також під час судового засідання вказаний протокол проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2015 року ні суддя, ні прокурор не змогли прочитати, що свідчить про незрозумілість як з цим протоколом знайомилися інші учасники слідчої дії.
Посилається на те, що не можуть положення транспортних засобів на проїжджій частині змінити її розмір, а під час додаткового огляду місця події від 20 березня 2019 року машина зовсім була не задіяна, крім того, свідок ОСОБА_14 пояснював, що його машина була поставлена не правильно під час слідчого експерименту від 18 серпня 2015 року, що ще раз підтверджує невірність вказаних на цій слідчій дії технічних параметрів і відповідно цей доказ є неналежним.
Крім того, він не спотворював місце події під час його огляду і не зазначав невірне місце зіткнення з потерпілим під час додаткового огляду 20 березня 2019 року, бо під час цієї слідчої дії зовсім не була задіяна машина, а він зовсім не давав ніяких пояснень.
Зазначає, що відповідно до висновку додаткової експертизи № 11/10.1/514 від 11 червня 2019 року він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, та яка проводилась не з даних сторони захисту, а з даних зібраних під час судового розгляду: пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , даних додаткового огляду в своїй сукупності.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
Посилається на те, що вирок суду щодо ОСОБА_9 є об`єктивним, обґрунтованим, у ньому відображені фактичні обставини при яких сталася подія і потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, в наслідок чого отримав групу інвалідності, і його життя набрало зовсім інших вимірів, його травма дуже тяжка як фізично, так і психічно.
Вважає, що огляд місця події і автотехнічна експертиза від 11 червня 2019 року у вказаному кримінальному провадженні не можуть бути прийняті у якості доказів.
Також в експертизі від 11 червня 2019 року самим експертом підтверджується, що експертиза була проведена тільки на підставі висновків захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_15 , які не базуються на вихідних даних, здобутих протягом розслідування цього кримінального провадження.
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди - 29 372 гривні 42 копійки, на відшкодування моральної шкоди - 400 000 гривень, а всього - 429 372 гривні 42 копійки; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, 12 серпня 2015 року приблизно о 20 годині 55 хвилині ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2108», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Петровського з боку вул. Романовського в напрямку вул. В`єтнамської в м. Дніпропетровську.
На шляху руху ОСОБА_9 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину дороги з права на ліво по ходу його руху, заходів до негайного зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого в районі будинку № 78-А по вул. Петровського в м. Дніпропетровську скоїв на нього наїзд.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяні тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2108», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_16 до суду апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду цього кримінального провадження, також неодноразово вони просили відкласти розгляд апеляційної скарги обвинуваченого, однак на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання нічого не надали, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 у його відсутність та за відсутності його захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та представників потерпілого, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується:

- показами представника потерпілого ОСОБА_17 , яка в суді першої інстанції показала, що 12.08.2015 року їй стало відомо, що її брата збив автомобіль та його забрали в лікарню ім. Мечнікова. Після ДТП її брат отримав інвалідність 1-ої групи;

- показами свідків ОСОБА_12 , який в судовому засіданні повідомив, що він рухався разом з обвинуваченим та свідком ОСОБА_13 , перебуваючи в якості пасажира в салоні автомобіля ВАЗ 2108, яким керував обвинувачений, швидкість руху була 30-40 км/год. Коли вони доїжджали до магазину, який знаходиться на ж/м Ігрень, то побачили, що там стояли два чоловіка, які хиталися (перебували в стані алкогольного сп`яніння), та один з цих чоловіків почав перебігати дорогу, по якій вони рухалися, внаслідок чого сталася ДТП, після чого обвинувачений загальмував та з`їхав на узбіччя;
- показами свідка ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції показав, що він рухався разом з обвинуваченим та свідком ОСОБА_12 , автомобілем керував обвинувачений, швидкість руху була 40 км/год. Коли вони доїжджали до магазину, який знаходиться на ж/м Ігрень, то побачили, що там стояли два чоловіка, які хиталися (перебували в стані алкогольного сп`яніння), і один з цих чоловіків почав перебігати дорогу, по якій вони рухалися, обвинувачений почав гальмувати, однак уникнути ДТП не зміг, після чого вони з`їхали на узбіччя та викликали працівників патрульної поліції;
- показами свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні повідомив, що приблизно о 21.30 години, він виходив з магазину, який розташований біля траси по вул. Петровського в м. Дніпро (ж/м Ігрень), в цей час потерпілий переходив дорогу зі сторони магазину, а зліва їхав автомобіль обвинуваченого, який збив потерпілого та ще протягнув його досить далеко. Зазначив, що погодні умови були дуже добрі, опадів не було, асфальтове дорожнє покриття сухе;
- показами свідка ОСОБА_18 , який в суді першої інстанції показав, що о 21 годині, коли він перебував в маршрутному таксі в якості водія та знаходився в тупику зупинки автобуса 21 маршруту, звернув увагу, як потерпілий знаходився на середині дороги, а зліва їхав обвинувачений на т/з ВАЗ 2108 червоного кольору (зі сторони виїзду з м. Дніпра), в цей час він почув, що хтось кричить: «Стій, куди ти», та сталося зіткнення. Зазначив, що гальмування автомобіля ВАЗ 2108 не було, а водій даного автомобіля міг уникнути зіткнення, також зазначив, що фари в вищезазначеному автомобілі працювали;
- показами свідка ОСОБА_19 , який в судовому засіданні повідомив, що він сидів в маршрутному таксі №21 біля кафе «Вітерець» на ж/м Ігрень, коли перебував в маршрутному таксі, то почув звук гальм та звук удару, як при ДТП.
Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні цього кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.08.2015 року з фото таблицею та схемою ДТП, під час якого було оглянуто місце ДТП вул. Петровського, в районі буд.78-а в м. Дніпро, з якого вбачається, що ДТП мала місце в темний час доби на освітленій міською електромережею ділянці, видимість не обмежена, транспортний засіб не переміщався з місця ДТП, зафіксовано пошкодження транспортного засобу ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також схемою ДТП та фото таблицями до протоколу огляду із загальним виглядом місця ДТП (т.1 а.к.п.3-10);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.08.2015 року з фототаблицею та план-схемою до нього, за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , іншої особи - ОСОБА_9 , в ході якого вищезазначені особи показали та розказали як відбулося ДТП 12.08.2015 року (т.1 а.к.п.33-42);
- висновком судово-медичної експертизи №4518е від 24.09.2015 року, відповідно до якого, у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя (т.1 а.к.п.53-54);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 10.09.2015 року з фототаблицею до нього за участю свідка ОСОБА_11 , в ході якого експериментальним шляхом був визначений темп руху пішохода ОСОБА_20 (т.1 а.к.п.55-59);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 08.10.2015 року з фототаблицею до нього, за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , в ході якого був експериментально визначений темп руху пішохода (т.1 а.к.п.77-82);
- висновком експерта №70/27-706 від 23.10.2015 року, відповідно до якого у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. В умовах даної події водій автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з даною ДТП (т.1 а.к.п.89-90).
Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Доводи обвинуваченого про те, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 є безпідставними, оскільки спростовуються висновком експерта №70/27-706 від 23.10.2015 року, відповідно до якого, в умовах даної події водій автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду (т.1 а.к.п.90 зворот).
Посилання обвинуваченого на те, що висновок експерта №70/27-706 від 23.10.2015 року є неналежним доказом, оскільки він базується на даних протоколів проведення слідчих експериментів від 18.08.2015 року, 10.09.2015 року за участю свідка ОСОБА_11 , 08.10.2015 року за участю свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а ті в свою чергу базуються на неправильних технічних замірах, що підтверджуються протоколом додаткового огляду місця події від 20.03.2019 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки протокол огляду місця події від 20.03.2019 року суд не взяв як доказ до уваги.
Також, відповідно до показів, наданих слідчим ОСОБА_21 в суді першої інстанції, в протоколі огляду місця ДТП від 12.08.2015 року встановлювалось місце наїзду, яке було за перехрестям, а в протоколі огляду місця події від 20.03.2019 року встановлювалось як рухався автомобіль до місця наїзду, а саме до перехрестя, при цьому ширина проїзної частини в обох випадках різна, оскільки ширина дороги за перехрестям ширша від тієї, що до перехрестя, а тому технічні заміри зазначені у вказаних протоколах відрізняються.
Крім того, отримані в ході слідчого експерименту від 18.08.2015 року відомості, перевірялись в ході проведення інших слідчих дій. Так, за участю ОСОБА_13 , ОСОБА_12 був проведений слідчий експеримент також 08.10.2015 року, для визначення темпу руху пішохода, та 10.08.2015 року був проведений слідчий експеримент за участю ОСОБА_11 для визначення темпу руху пішохода.
Також слідчим було взято до уваги відомості, отримані в ході огляду місця пригоди (а.м.к.п. 3-10) для визначення місця наїзду на пішохода ОСОБА_10 , що відображено у постанові від 08.10.2015 року (а.м.к.п. 83-84), які були покладені в основу висновку експерта від 23.10.2015 року № 70/27-706 та відповідають схемі до протоколу дорожньо-транспортної події (а.м.к.п. 7), та протоколам слідчого експерименту від 10.09.2015 року та 08.10.2015 року (а.п. 55-59, 77-82), та відхилено відомості щодо темпу руху пішохода в ході слідчого експерименту від 18.08.2015 року згідно із постановою від 20.08.2015 року (а.п. 60-61), тому отримані відомості в ході слідчого експерименту від 18.08.2015 року та додаткового огляду місця події від 20.03.2019 року не є такими, що впливають на висновки експертизи від 23.10.2015 року та висновки суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що протокол огляду місця події від 20.09.2019 року обгрунтовано судом не взято до уваги, оскільки під час цієї слідчої дії було виміряно лише ширину проїжджої частини, без зазначення траєкторії руху автомобіля та місця наїзду на пішохода, окрім того, вказаний протокол жодним чином не спростовує висновок експерта №70/27-706 від 23.10.2015 року, відповідно до якого, у дослідницькій частині висновку при розрахунках ширина проїжджої частини експертом не бралась до уваги (ч.1 а.п.90)
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до пояснень свідків заміри швидкості руху пішохода проводилися в умовах, які не відповідають умовам дорожньої пригоди - на подвір`ї поліції, є безпідставними, оскільки слідчим ОСОБА_21 в судовому засіданні суду першої інстанції було пояснено, що на подвір`ї поліції були проведені експерименти стосовно встановлення темпу руху пішохода і для цього не потрібно виїжджати на місце пригоди, при цьому покриття дороги, де проводились експерименти, не відрізняється від покриття дороги на місці пригоди. Також, з протоколів слідчого експерименту від 10.09.2015 року та 08.10.2015 року за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , де вказаними експериментами встановлено темп руху пішохода, вбачається, що зауваження та доповнення до зазначених протоколів відсутні (т.1 а.к.п. 55-59, 77-82).
Твердження обвинуваченого про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 18.08.2015 року є нечитабельним, а тому незрозуміло як з цим протоколом знайомилися інші учасники слідчої дії, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки як під час вказаної слідчої дії, так і при відкритті матеріалів кримінального провадження від обвинуваченого ОСОБА_9 зауважень та доповнень не надходило (т.1 а.к.п. 37, 130).
Відповідно до звукозапису судового засідання 08.11.2017 року вказаний протокол був досліджений, зачитаний учасникам судового провадження.
З цих же підстав є такими, що не спростовують висновків суду про доведення вини ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що не можуть положення транспортних засобів на проїжджій частині змінити її розмір, а також, що під час додаткового огляду місця події від 20.03.2019 року машина зовсім була не задіяна, та під час цієї слідчої дії він не спотворював місце події і не зазначав неправильне місце зіткнення з потерпілим, оскільки зазначений протокол додаткового огляду судом не взято до уваги та його дані не спростовують інші докази та висновки суду.
Твердження апеляційної скарги про те, що свідок ОСОБА_14 пояснював, що машина обвинуваченого була поставлена не правильно під час слідчого експерименту від 18.08.2015 року, що підтверджує неправильне зазначення на цій слідчій дії технічних параметрів і відповідно цей доказ є неналежним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки слідчий ОСОБА_21 , в судовому засіданні суду першої інстанції, про те, що обвинуваченим машина під час слідчого експерименту від 18.08.2015 року була поставлена не правильно - не зазначав.
Твердження обвинуваченого про те, що відповідно до висновку додаткової експертизи № 11/10.1/514 від 11.06.2019 року він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода є безпідставним, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що зазначена експертиза була проведена за фактичними вихідними даними захисника ОСОБА_22 , на підставі показів свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які є знайомими обвинуваченого та зацікавлені у вирішенні справи на його користь.
Також, у висновку експерта № 11/10.1/514 від 11.06.2019 року зазначено, що під час вирішення питань щодо водія автомобіля ВАЗ 2108 ОСОБА_9 , додаткові вихідні дані, які були надані експерту для проведення експертизи, були взяті виключно із клопотання адвоката ОСОБА_22 та не підтверджуються жодними матеріалами кримінального провадження. Ці вихідні данні є виключно суб`єктивною думкою адвоката ОСОБА_22 , котрий в свою чергу взагалі не є учасником дорожньо-транспортної пригоди. Додаткові вихідні дані, які були задані експертові мають суттєве значення для оцінки дій водія ОСОБА_9 щодо вимог ПДР України. Вищенаведені вихідні дані повинні встановлюватись під час проведення слідчого експерименту із врахуванням всього механізму ДТП. В разі проведення слідчого експерименту та отриманні на ньому інших вихідних даних висновки експерта можуть змінитись (т.3 а.п. 83-86).
Окрім того, експерт ОСОБА_23 , яким були складені висновки експерта № 70/27-706 від 23.10.2015 року та № 11/10.1/514 від 11.06.2019 року, в судовому засіданні зазначав, що висновок експертизи може змінюватися при любих змінених вихідних даних, а також, що різні ним були дані висновки експертизи, оскільки були різні вихідні дані йому задані, на досудовому розслідуванні одні, а під час судового розгляду інші, з даних сторони захисту, про що він і зазначив в тексті вказаної експертизи, а тому судом першої інстанції вказаний висновок експертизи від 11.06.2019 року обгрунтовано було визнано неналежним доказом.
Посилання обвинуваченого на те, що потерпілий ОСОБА_10 переходив дорогу в неналежному місці, не спростовують доведеність вини ОСОБА_9 , оскільки з висновку експерта № 70/27-706 від 23.10.2015 року вбачається, що водій ОСОБА_9 , при суворому дотриманні вимог п.12.3 ПДР України, в умовах даної події, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.
Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 року (справа № 759/2926/16-к, провадження № 51-8348км18), той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування потерпілого на проїзній частині дороги створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.
Отже, суд дійшов висновку, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини у його вчиненні.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому не вбачає причин для скасування вироку суду в цій частині.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, не намагався відшкодувати потерпілому спричинену шкоду, а також позиції учасників судового розгляду щодо покарання; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами.
Що стосується рішення суду першої інстанції щодо розгляду цивільного позову представника потерпілого ОСОБА_24 в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_25 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Отже, в цьому кримінальному провадженні судом першої інстанції не взято до уваги, що автомобіль ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час дорожньо-транспортної пригоди був застрахований, що підтверджує поліс обов`язкового страхування № АІ/0720913 від 14.08.2014 року, виданий ПРАТ Страхова компанія Україна (а.п. 108 т. 2).
З урахуванням зазначеної обставини залишились поза увагою суду та не з`ясовані обставини щодо належного відповідача, порядку відшкодування моральної шкоди, чи мало місце звернення обвинуваченого ОСОБА_9 до страховика.
Крім того, відповідно до п. 57 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.07.2018 року, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому у разі невиконання чи неналежного виконання страхувальником обов`язку щодо своєчасного повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1. статті 38 зазначеного Закону).
З урахуванням вказаного, судове рішення в частині цивільного позову не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.
Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення в частині цивільного позову у цьому кримінальному провадженні, оскільки страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні.
Виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. п. 1, 2 ч.1 ст. 7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Під час нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, дати їм належну оцінку, та з дотриманням положень процесуального закону ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року щодо ОСОБА_9 в частині цивільного позову цивільного позивача ОСОБА_10 до цивільного відповідача ОСОБА_9 - скасувати, призначити новий судовий розгляд в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4