ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комсомольська Полтавської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,
У серпні місяці 2020 року (точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось за можливе), ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, направленим на порушення встановленого законом порядку завірення та використання офіційних документів, порядку документального підтвердження фактів, що мають юридичне значення, будучи обізнаним з порядком отримання посвідчення водія, що є офіційним документом, який надає право на керування транспортними засобами відповідних категорій і видається в установленому законом порядку територіальними Центрами надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, придбав за 5500 гривень через мережу Інтернет, посвідчення водія категорії «В», серії КВЕ, серійний номер НОМЕР_1 заповнене на ім`я ОСОБА_4 , та надалі використовував завідомо підроблене посвідчення водія у власних цілях.
31.10.2020 боизько 23 год. 20 хв. ОСОБА_4 , рухаючись на автомобілі марки «Daewoo», моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2 по вулиці Миру поруч із кафе баром «Kampai» в м. Горішні Плавні, Полтавської області, був зупинений працівниками СРПП ВП №2 КВП ГУНП в Полтавській області, та під час перевірки документів останній пред`явив вказане водійське посвідчення, достовірно знаючи, що воно є підробленим.
Згідно з висновком судово-технічної експертизи документів Полтавського НДЕКЦ № 2517 від 05.11.2020, бланк наданого на дослідження посвідчення водія серії та номеру: НОМЕР_3 на пластиковій основі з вихідними типографськими даними «КВЕ №555200 Зам. 18-3162 РС Ukraina 03.2020», заповнений на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає аналогічним бланкам документів, які знаходяться в офіційному обігу. У наданому на дослідження посвідченні: реквізитні дані, захисна сітка, мікродрук, прізвище ім`я по батькові власника, підпис власника, номер посвідчення (зі зворотної сторони в нижньому лівому куті), типографські дані, нанесені термосублімаційним способом із використанням термосублімаційного принтеру; зображення внесені на бланк (дата і місце народження, дата видачі, дата закінчення строку дії, установи, яка видала посвідчення, серія і номер посвідчення (на лицевій стороні), інформація про відкриті категорії, на бланк документа нанесені термодруком за допомогою термопринтера.
Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та показав, що у встановлений судом спосіб, час через соціальну мережу Інтернет придбав посвідчення водія на своє ім`я з відкритими категоріями В, та використовував підроблене посвідчення , яке було вилучено працівниками поліції 31.10.2020. Обвинувачений ОСОБА_4 не оспорював фактичних обставин та доказів по справі за фактом використання завідомо підробленого документу.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , думку прокурора, обвинуваченого, який пояснив, що бажає закінчити судовий розгляд без дослідження доказів, що маються в матеріалах справи в частині підтвердження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, судом визнано недоцільним дослідження вказаних доказів.
З урахуванням викладеного та наданих в суді обвинуваченим показань, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 . Його дії суд кваліфікує за ч. 4 ст.358 КК України, так як він вчинив умисні дії, що виразились у використанні завідомо підробленого документу.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Разом із цим, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Судом враховано, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2020 за результатами розгляду справи № 716/1224/19.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не знаходиться, не одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину.
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутні.
Обставини, які обтяжують покарання, обвинуваченого, відсутні.
Виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховуючи наведені вище характеризуючи дані обвинуваченого, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів необхідним і достатнім є покарання в межах санкції ч.4 ст.358 КК України.
Підстав для застосування положень статей 69, 69-1 КК України суд не вбачає.
Враховуючи наведені вище обставини, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , відсутність у нього негативних характеристик та негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, що він вперше вчинив нетяжкий злочин, суд дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді арешту, передбаченого санкцією ч.4 ст.358 КК України, меншим від найвищого розміру вказаного виду покарання.
Тільки таке реальне покарання, з урахуванням установлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення та принципу індивідуалізації покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Питання про речові докази вирішено судом у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Суд вказує, що під час досудового розслідування запобіжний захід до обвинуваченого не застосувався, і з урахуванням процесуальної поведінки ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав для його застосування до набрання вироком законної сили.
Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням експертизи необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави, відповідно до вимог ст.124 КПК України. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Суд вказує, що під час досудового розслідування запобіжний захід до обвинуваченого не застосувався, і з урахуванням процесуальної поведінки ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав для його застосування до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту, строком на один місяць.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертиз в розмірі 1144 гривні 15 копійок (одна тисяча сто сорок чотири гривні п`ятнадцять копійок).
Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 діб з моменту його проголошення через Комсомольський міський суд Полтавської області, а засудженим у той же строк з моменту його отримання.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання та подавати на них зауваження.

Суддя ОСОБА_1