Дата документу 12.03.2020 Справа № 937/7165/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/7165/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/718/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, працює за трудовим договором, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 04 жовтня 2005 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2006 року вирок змінено та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- 29 січня 2007 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.2 ст.186, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;
- 21 вересня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
- 17 вересня 2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Вироком Запорізького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, вищевказаний вирок в частині призначеного покарання скасований та ухвалений в цій частині новий вирок, призначено ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 задоволене, продовжено застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці (60 днів) з 22 січня 2020 року по 22 березня 2020 (включно).
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,4 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, є реальними, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він має хворого батька, який наразі перебуває у лікарні після оперативного втручання, хворіє на цукровий діабет, він потребує постійного догляду.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває затверджений обвинувальний акт від 30 серпня 2019 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.185 КК України.
Ухвалою суду ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, а саме: до 27 січня 2020 року.
В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_6 обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці у зв`язку з тим, що судове провадження не буде завершене до спливу цього строку та обвинуваченому оголошено про підозру у вчиненні злочину середньої тяжкості, раніше він судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, скоїв злочини під час перебування під домашнім арештом, будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не встановлено.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 просив обрати йому домашній арешт.
Захисник обвинуваченого в судовому засідання проти продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці заперечував та просив обрати цілодобовий домашній арешт.
У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали клопотання прокурора.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і наполягала на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора, потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 КК України, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та існують на даний час, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Так, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, обвинувачений раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, офіційно не працевлаштований, отже, не має постійного джерела доходу, перебував під домашнім арештом у іншому кримінальному провадженні та знову обвинувачується у вчинені злочину. Крім того, 11 вересня 2019 року Запорізьким апеляційним судом вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2018 року в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Особи, які заслуговують на довіру та поручаться за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відсутні.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про наявність в нього хворого батька, правильності висновків суду не спростовують.
Дані про те, що сам обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 задоволене, продовжено застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці (60 днів) з 22 січня 2020 року по 22 березня 2020 року (включно), залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4