Справа № 175/4696/18
Провадження № 1-кп/175/251/19
Вирок

Іменем України

06 лютого 2020 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

а також потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0001546 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Лимани Березанського району Миколаївської області, громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , з повною загальною середньою освітою, розлученого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.164 КК України,

встановив:

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 18.06.2003 року ОСОБА_6 є батьком неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року у справі № 2-3452/11 і виданого на підставі нього виконавчого листа ОСОБА_6 зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2011 року та до досягнення ОСОБА_7 повноліття.

Однак, обвинувачений ОСОБА_6 , достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання малолітнього сина, які покладені на нього як батька, ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, ігноруючи вимоги державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби про необхідність виконання аліментних зобов`язань і попередження про притягнення до кримінальної відповідальності, маючи умисел, направлений на невиконання вказаного судового рішення, у період часу з 01 липня 2012 року по 01 листопада 2018 року злісно ухилився від сплати аліментів на утримання свого неповнолітнього сина, а саме: без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, протягом тривалого часу, працюючи у фізичних осіб-підприємців і приватних осіб і маючи тимчасовий заробіток, з метою ухилення від сплати аліментів не повідомляв у державну виконавчу службу відомості про місце своєї роботи та приховував фактичні доходи, не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини у сумі 89868,20 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_6 свою провину визнав повністю і пояснив, що не сплачував аліменти тому, що ніде не працював. Стверджував, що поштою на ім`я ОСОБА_9 двічі надсилав по 500 грн., однак перекази повернулися. На даний час офіційно працевлаштувався та буде сплачувати аліменти.

Провина обвинуваченого у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_5 , яка у суді пояснила, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, з 2011 року обвинувачений злісно ухиляється від сплати аліментів і не надає будь-якої допомоги на утримання сина, з яким не спілкується та не приймає участі у вихованні. Вважає, що ОСОБА_6 як раніше засуджений за ухилення від сплати аліментів, підлягає відповідальності за ч.2 ст.164 КК України та заслуговує на суворе покарання.

Матеріалами кримінального провадження № 0001546, а саме:

- рапортом ДОП Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 від 05.11.2018 року, зареєстрованим у той же день у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 18404, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 18.10.2018 року, зареєстрованим того ж дня у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 17363, із яких убачається, що ОСОБА_5 просить органи поліції притягнути до відповідальності ОСОБА_11 , який з 2011 року ухиляється від сплати аліментів (а.к.п.5,7);

- копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 18.06.2003 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_12 , 2003 року народження (а.к.п.37);

- копією заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2011 року про стягнення з ОСОБА_11 аліментів на користь ОСОБА_9 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_12 , 2003 року народження, починаючи з 21 лютого 2011 року, і копією виконавчого листа № 2-3452/2011, виданого 04 липня 2011 року на підставі цього рішення (а.к.п.39-41,45);
- копією виконавчого провадження № від 08 серпня 2011 року та довідками державного виконавця щодо заборгованості ОСОБА_11 по сплаті аліментів без дати та від 16.01.2020 року (а.к.п.50-146,159-160,а.с.п.97-98).
Наведені докази, які є належними, допустимими і достовірними, повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого.

Відповідно до обвинувального акту (в редакції від 28 листопада 2018 року) умисні дії ОСОБА_11 були кваліфіковані за ч.2 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею (а.с.п.5-7).

Прокурором, який підтримував обвинувачення в суді, 20 січня 2020 року це обвинувачення в порядку ч.2 ст.338 КПК України змінено і дії ОСОБА_11 кваліфіковані за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) (а.с.п.91-94).

Потерпіла у відповідності до ч.3 ст.338 КПК України заявила про підтримання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_13 по ч.2 ст.164 КК України, і наполягала на засудженні ОСОБА_11 саме по названому закону України про кримінальну відповідальність.

Розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши наведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 злісно, тривалий час, ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) після засудження за злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, судимість за який погашена у зв`язку із закінченням іспитового строку.

У зв`язку з цим суд вважає, що прокурором обґрунтовано змінено обвинувачення, і дійшов висновку, що за обставин, викладених у обвинувальному акті (в редакції від 20 січня 2020 року) було вчинено кримінальне правопорушення ОСОБА_14 і його дії кваліфікує за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) за ознакою тривалості ухилення.

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи та особу ОСОБА_11 , - двічі притягався до кримінальної відповідальності, але у відповідності до ст.ст.88, 89 КК України являється не судимим, задовільно характеризується за місцем проживання, зі слів офіційно працевлаштувався, однак доказів цього на пропозицію суду не надав, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, суд не вбачає.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, обставин справи і даних про особу ОСОБА_11 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, але висновків для себе не зробив і після звільнення від покарання по закінченню іспитового строку продовжив ухилятися від виконання батьківських обов`язків (станом на день ухвалення вироку більше 7 років), за період судового провадження (з грудня 2018 року) не вживав заходів для погашення заборгованості по аліментам, суд погоджується з позицію прокурора та потерпілої щодо виду та міри покарання та вважає необхідним призначити запропоноване прокурором покарання, вважаючи, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Підстав для призначення покарання з випробуванням, суд не вбачає.
Цивільний позов потерпілою та витрати на залучення експерта стороною обвинувачення не заявлялися, запобіжний захід обвинуваченому не обирався, речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.164 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді обмеження волі строком 1 (один) рік.

Строк покарання обчислювати з дня прибуття засудженого ОСОБА_4 у виправний центр і постановки його на облік.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1