Справа № 592/1183/20
Провадження № 1-в/592/102/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2020 року м.Суми Ковпаківський районний суд міста Суми у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення з під варти від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В с т а н о в и в:

Суть питання, що вирішується ухвалою.
27.01.2020 засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням та просить винести відповідну ухвалу, якою повністю звільнити його з під варти від відбування довічного позбавлення волі визначеного вироком Апеляційного суду Сумської області від 28.12.2004 року.
Клопотання мотивоване тим, що вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Сумської області від 28.12.2004 він визнаний винним та засуджений до довічного позбавлення волі і на нього, як на засудженого до довічного позбавлення волі, розповсюджується дія Закону України від 26.11.2015 № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII). Вказує, що до осіб визнаних винними у вчиненні злочину судом можуть бути застосовані види покарань, визначені статтею 50 КК України, однак пункти 1, 2, 3, 7, 12 статті 51 КК України, як види покарань не зазначені у частині 1 статті 72 КК України. У Законі № 838-VIII зазначено, що при призначенні основного покарання не зазначеного в частині 1 статті 72 КК України, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого покарання. Довічне позбавлення волі в частині 1 статті 72 КК України не зазначено, тому суд зобов`язаний його звільнити від такого основного покарання, як довічне позбавлення волі протягом двох тижнів. Законом не заборонено застосування до осіб яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі частини 5 статті 72 КК України. За відсутністю прямої заборони застосування частини 5 статті 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, практика відмови у такому застосуванні буде свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена, як у національному законодавстві, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Зазначає, що ухвалою Білопільського районного суду Сумської області він переведений до установи попереднього ув`язнення СІЗО 25 м. Суми з установи відбування покарань Замкова виправна колонія № 58 м. Ізяслав Хмельницької області для розгляду його заяви за нововиявленими обставинами та для участі в інших судових процесах. СІЗО 25 м. Суми заходиться за територіальною підсудністю Ковпаківського районного суду м. Суми, тому розгляд даного клопотання належить саме до його компетенції.
Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_4 клопотання за наведених у ньому підстав підтримали і просили задовольнити. Засуджений вказував, що розгляд даного клопотання, передбаченого пунктом 14 статті 537 КПК України віднесений до компетенції Ковпаківського районного суду міста Суми.
Представник слідчого ізолятора у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд клопотання без його участі.
Прокурор у задоволенні клопотання просила відмовити, оскільки підстави для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі відсутні.

Встановлені судом обставини.
З особової справи засудженого судом встановлено наступне.
22.03.2004 ОСОБА_3 затриманий за підозрою у вчиненні злочину на підставі постанови Білопільського районного суду Сумської області від 03.04.2002 року (а.о.с. 2).
26.03.2004 постановою Білопільського районного суду Сумської області до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді взяття під варту (а.о.с. 3).
28.12.2004 ОСОБА_3 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області за ст. ст. 93 п. «з», 94, 123 ч. 1 КК України 1960 року, ст. ст. 129 ч. 1, 263 ч. 1, 201 ч. 1, 185 ч. 2 КК України 2001 року, на підставі ст. 42 ч. 1 КК України 1960 року за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі. Запобіжний захід залишено тримання під вартою (а.о.с. 12-17).
Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 29.03.2005 касаційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок суду без змін (а.о.с. 25).
29.03.2005 вирок суду набрав законної сили.
Рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Сумській області (протокол № 1 від 27.12.2004) засудженому ОСОБА_3 визначено максимальний рівень безпеки у приміщенні камерного типу (а.о.с. 27).
05.08.2005 надано дозвіл на направлення ОСОБА_3 із Сумського слідчого ізолятора до дільниці при Виправній колонії 58 Хмельницька засудженого до довічного позбавлення волі (а.о.с. 26).
Згідно повідомлення начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень Сумського слідчого ізолятора ОСОБА_6 № 14/30-3737 від 28.05.2020 ОСОБА_7 визначено для відбування покарання Державна установа «Замкова виправна колонія (№ 58)» Хмельницької області (а.с. 70).
Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області 05.12.2019 ОСОБА_3 тимчасово залишено у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» на час його ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 573/1306/18 за його заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (а.о.с. 35).
Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Звертаючись з клопотанням, що є предметом судового розгляду засуджений ОСОБА_3 просить застосувати до нього положення Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі Закон № 838 - VIII) та статтю 74 КК України.
Частина п`ята статті 72 КК України у редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838 - VIII), яка діяла у період з 24.12.2015 по 20.06.2017 включно передбачала зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Тобто, попереднє ув`язнення у розумінні положень статті 1 цього закону закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до правового висновку щодо застосування норми права, передбаченої частиною 5 статті 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 (справа №663/537/17, провадження №13-31кс18) якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні частини 1 статті 5 КК України).

Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 становить з моменту затримання - 22.03.2004 до набрання вироком законної сили 29.03.2005.

Питання територіальної підсудності розгляду клопотання щодо застосування частини 5 статті 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII) не урегульовано.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі № 223 20/0/4 16 від 11.01.2016 року щодо застосування окремих положень Закону України від 26 листопада 2015 року № 838 - VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» надав роз`яснення, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, зобов`язаний зарахувати строк попереднього ув`язнення, враховуючи його до моменту постановлення вироку. Наступне зарахування, зокрема у випадку тримання особи під вартою до набрання вироком законної сили, здійснюється місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, або апеляційним судом в разі оскарження вироку та постановленням нового чи залишення вироку суду першої інстанції без змін, або у випадку його зміни.

Відповідно до частини 1 статті 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 13 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Порушені засудженим ОСОБА_3 питання відносяться до пункту 2 частини 2 статті 539 КПК України, яким передбачено, що клопотання про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13 - 2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Пункт 14 частини 1 статті 537 КПК України, на який у судовому засіданні посилався засуджений, передбачає, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

У свою чергу, за правилами частини 2 статті 539 КПК України розгляд клопотань, передбачених вказаним пунктом віднесено: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання (пункт 1); до суду, який ухвалив вирок (пункт 4).
Судом встановлено, що на час звернення ОСОБА_3 до Ковпаківського районного суду міста Суми 27.01.2020 вирок Апеляційного суду Сумської області від 28.12.2004, яким він засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, набрав законної сили 29.03.2005; йому визначено місце відбування покарання - Державну установу «Замкова виправна колонія Хмельницької області (№ 58)».
ОСОБА_3 тимчасово перебуває у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор», де залишений тимчасово ухвалою Білопільського районного суду Сумської області.
Оскільки Державна установа «Сумський слідчий ізолятор» відповідно до вимог статей 11, 18, 89 КВК України не є місцем відбування покарання для засудженого ОСОБА_3 , а є місцем тимчасового перебування, розгляд клопотання засудженого не віднесено до територіальної юрисдикції Ковпаківського районного суду міста Суми.

Згідно вимог частини 3 статті 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).
Оскільки розгляд клопотання засудженого відповідно до пункту 2 частини 2 статті 539 КПК України не віднесено до територіальної юрисдикції Ковпаківського районного суду міста Суми, тому клопотання задоволенню не підлягає.

Суд роз`яснює засудженому право звернутися з порушених у клопотанні питань до суду в межах територіальної юрисдикції якого визначено виконання вироку суду та знаходиться Замкова виправна колонія у Хмельницькій області (№ 58) і який для засудженого у дному випадку, є судом встановленим законом Ізяславського районного суду Хмельницької області (30300, Хмельницька область, м. Ізяслав, вул. Незалежності, 3).

Хоча у клопотанні засудженого і не порушені питання, визначені пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України, але останній посилається на дану норму, суд зауважує, що до повноважень Ковпаківського районного суду міста Суми не віднесено розгляд цих питань, адже як вище зазначено - в межах територіальної юрисдикції цього суду засудженому не визначено відбування покарання та не є судом, який ухвалив вирок.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що клопотання засудженого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення з під варти від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом 7 днів з дня оголошення, а засудженим у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Час проголошення повного тексту ухвали 8- 30 годин 06 липня 2020 року.

Суддя ОСОБА_1