Дата документу 06.02.2020 Справа № 332/3838/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/412/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/3838/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 31 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Баку Республіка Азербайджан, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 липня 2019 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, знаходячись у торговому залі магазину «РгоStоr» №210 ТОВ «Стиль Д», розташованому у торговому комплексі за адресою: м.Запоріжжя, вул.Добровольчих батальйонів, 77, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з торгового стелажу парфумерного відділу магазину жіночу парфумерну воду вартістю 302 грн. 30 коп. та поклав її у карман шортів, одягнених на ньому.

Після цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, не розрахувавшись за вказаний товар, пройшов повз касову зону, перетнувши антикражні ворота, та направився до виходу з торгового комплексу, однак не зміг довести свій злочинний умисел до кінця, з причин, що не залежали від його волі, так як при спробі вийти з торгового комплексу був зупинений працівниками магазину. Таким чином, міг спричинити матеріальну шкоду ТОВ «Стиль Д» на суму 302 грн. 30 коп.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка). Йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання у виді 1 року позбавлення волі та звільняючи від його відбування, у вироку не мотивував обрання саме такого виду покарання та його строку. При цьому суд не зазначив у вироку об`єктивних підстав, з яких обвинуваченому не призначено менш суворий вид покарання. Так, обвинувачений повністю визнав свою вину, розкаявся у скоєному, офіційно працевлаштувався, має постійне місце проживання, раніше в силу ст.89 КК не судимий, матеріальні та моральні збитки у справі відсутні, а тому призначене йому покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просив вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі захисник вважав, що призначене обвинуваченому покарання за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, а тому просив вирок суду змінити, призначивши обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами та вимогами захисника виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімально можний строк та звільняючи від його відбування, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини обвинуваченим у скоєнні злочину, щире каяття та активне сприяння встановленню істини у справі, а також дані про особу обвинуваченого, який працює, раніше в силу ст.89 КК не судимий. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Своє рішення щодо виду призначеного обвинуваченому покарання суд першої інстанції належним чином обґрунтував у вироку, навівши при цьому мотиви не можливості призначення обвинуваченому іншого виду покарання, а ніж позбавлення волі.

Крім того, відповідно до ст.53 КК призначаючи покарання у виді штрафу суд повинен враховувати майновий стан винного.

Як встановив суд першої інстанції, на час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_7 був прийнятий на посаду вантажника з іспитовим строком. Разом з тим, будь-яких даних про оформлення на постійну роботу та отримання доходів, а відтак і можливості сплатити штраф, обвинувачений суду не надав. Не було надано таких даних стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Крім того, при вирішенні апеляційної скарги захисника колегія суддів також виходить з того, що покарання у виді штрафу належить відбувати реально, тоді як оскаржуваним вироком обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням. Відтак, призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу за апеляційною скаргою захисника фактично означало би погіршення становища ОСОБА_7 , що є неприпустимим.

Отже, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість апеляційний суд не вбачає. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4