ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/169/20 Справа № 183/3964/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргиадвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2017 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 днів.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за таких обставин.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 210-РС (по особовому складу) від 16 грудня 2017 року солдата ОСОБА_7 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду номер обслуги самохідно артилерійської батареї 2 парашутно десантного батальйону.
Солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст. ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 20 січня 2015 року в Україні діє особливий період.
У відповідності до нової редакції статті 407 КК України внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано у журналі Голос України від 04 березня 2015 року № 39, зазначено, що до ст. 407 КК України внесені зміни та її доповнено ч.4, яка передбачає відповідальність, за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05 березня 2015 року. Таким чином солдат ОСОБА_7 вчинив злочин в умовах особливого періоду.
Однак, 08 серпня 2018 року солдат ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення на військову службу, та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження військової служби до 05 червня 2019 року.
Таким чином, 08 серпня 2018 року солдат ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану та незаконно перебував за її межами до 05 червня 2019 року, тобто тривалістю понад один місяць.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. На переконання адвоката, суд не врахував повною мірою обставин, що пом`якшують покарання, а також даних про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем служби.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок в цій частині, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2017 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 5 днів.
Свої вимоги захисник обґрунтовує суворістю вироку та його невідповідністю принципам достатності покарання для виправлення винного. Адвокат вказує на те, що що судом хоча і було враховано в якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_7 , однак залишено поза увагою те, що обвинувачений добровільно з`явився із зізнанням до військової прокуратури, активно сприяв розкриттю злочину, а також у повному обсязі визнав свою вину.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, які апеляційні скарги підтримали, прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, та кваліфікація його дій захисниками не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий, суспільно-корисною працею не займається, міцних соціальних зв`язків не має. Окрім цього, суд взяв до уваги й те, що ОСОБА_7 відверто знехтував встановленими законами України суспільними правилами поведінки та не вжив жодних заходів для самостійного повернення до військової частини.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та не встановив таких, які б в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжували.
Надавши оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї статті, відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, як і остаточне покарання, призначене із застосуванням положень ст. 71 КК України,
З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього протягом визначеного судом строку позбавлення волі, колегія суддів погоджується.
Ті обставини, що обвинувачений за місцем служби характеризується позитивно, свою вину визнав в повному обсязі, з`явився добровільно із зізнанням до військової прокуратури, активно сприяв розкриттю злочину, не дають підстави для призначення більш м`якого покарання. З матеріалів кримінального провадження та викладених в апеляційних скаргах доводів колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень статті 69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією ч. 4 ст. 407 КК України. Суд не знаходить підстав для визнання інших обставин, окрім щирого каяття ОСОБА_7 , такими, що пом`якшують покарання в силу положень ст. 66 КК України. Викладені в судовому засіданні апеляційного суду пояснення ОСОБА_7 , що вчинення ним інкримінованого злочину зумовлено неуставними відносинами, знущанням над ним з боку інших військовослужбовців, а також смертю його матері влітку 2018 року, наявністю в нього неповнолітніх братів та сестер, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки даних, на підтвердження цих обставин стороною захисту надано не було. Обвинуваченим не заявляв про ці обставини під час досудового розслідування та провадження в суді першої інстанції. В той же час, зі слів ОСОБА_7 , з приводу неуставних відносин відносно нього, він з заявами до правоохоронних органів не звертався, після залишення військової частини, до затримання проживав у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області зі своєю дівчиною, допомоги неповнолітнім братам та сестрам, які проживають з вітчимом, не надавав.
Враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, не відбувши покарання за попереднім вироком, раніше не судимий, міцних соціальних зв`язків не має, його виправлення можливе лише протягом визначеного судом першої інстанції строку позбавлення волі.
З огляду на викладене, доводи захисників про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скаргиадвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4