Справа № 344/7030/20
Провадження № 11-сс/4808/131/20
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000183 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.06.2020 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну, застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт. Причиною пропуску строку зазначає те, що ані його, ані ОСОБА_7 не було повідомлено про час та місце судового розгляду, текст судового рішення отримали самостійно з реєстру, та 15.06.2020року були надані на ознайомлення матеріали справи, а тому апеляційну скаргу ним подано лише 16.06.2020 року. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що органами досудового розслідування фабрикуються та фальсифікуються докази щодо причетності до вчинення пошкодження майна ОСОБА_7 , проте він цього не вчиняв. Вважає, що вказане досудове розслідування носить замовний, безпідставний та надуманий характер. Вказує, що на супутникових фотознімках, що отримані із загальнодоступної бази «Google Earth», зображена територія станом на 28.09.2005 року, 17.07.2009 року, 26.04.2011 року, 13.03.2014 року, колишнього військового містечка № НОМЕР_1 в с. Драгомирчани, та план ділянки станом на 11.10.2014 року, де знаходиться нібито зруйнований будинок, що не відповідає дійсності, оскільки розміщені там будівлі перебувають в занедбаному стані, обумовленому природною руйнацією. На думку апелянта, вказаними доказами спростовуються твердження органів досудового розслідування про те, що руйнування даних будівель відбувалась в період з 04.04.2011 року та протягом усього 2011 року. Посилається на те, що вказані приміщення, ще у 2005 році, тобто в момент їх фактичної передачі у користування ТОВ «Карпатська нафтова компанія», перебували у вкрай аварійному стані, більшість були тотально зруйновані. Вважає, що діями ОСОБА_7 жодної майнової шкоди ТОВ «Карпатська нафтова компанія» завдано не було, що, в свою чергу, унеможливлює визнання ТОВ «Карпатська нафтова компанія» потерпілою стороною по кримінальному провадженню та доцільності відкриття кримінального провадження. Стверджує, що шкода, яка нібито заподіяна вказаному майну, перебуває в причинно-наслідковому зв`язку лише із недбалим ставленням до нього з боку ТОВ «Карпатська нафтова компанія». Наголошує на тому, що ТОВ «Карпатська нафтова компанія» звернулась до правоохоронних органів через 5 років після того, як зазначені будівлі були нібито зруйновані. Вказує на те, що між ОСОБА_7 та ТОВ «Карпатська нафтова компанія» виникли інші суттєві спірні правовідносини, що не пов`язані із колишнім військом містечком №92 та земельною ділянкою. Вважає, що ТОВ «Карпатська нафтова компанія» діє із помсти та особисто неприязні. Також, на думку апелянта, є неправильною встановлена органом досудового розслідування правова кваліфікація дій ОСОБА_7 , невірно встановлений перелік майна, яке начебто було зруйноване, що збільшує суму матеріальних збитків, яка, в свою чергу, впливає на кваліфікацію. Стверджує, що відсутні будь-які докази наявності умислу в діях ОСОБА_7 на знищення цього майна. Крім того, звертає увагу на те, що майно перебуває у аварійному стані, а не знищеному. Вважає, що справа розслідується з обвинувальним ухилом, упереджено та не об`єктивно, що підтверджується й тим, що до теперішнього часу органами досудового розслідування не розглянуто клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження за ухвалою слідчого суді від 24.10.2018 року. Апелянт посилається й на порушення права на захист, що відбувалось в ігноруванні клопотань сторони захисту; безпідставностч підозри, яку не вручалось ОСОБА_7 , як того вимагає ч. 1 ст. 278 КПК України, що ставить під сумність законність набуття останнього статусу підозрюваного; не отриманні ОСОБА_7 жодних викликів для участі в слідчих та процесуальних діях, що, на думку апелянта, спростовує доводи сторони обвинувачення про ухилення та переховування. Постанова про оголошення останнього в розшук, стороні захисту не вручалась, що призвело до позбавлення права на оскарження. Також посилається на те, що не було вручено й клопотання про обрання запобіжного заходу, не повідомлено й про його розгляд, не надіслано копії ухвали. Вважає, що в тексті клопотання не наведено жодних переконливих доказів необхідності обрання такого найсуворішого запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки не доведено яким саме способом ОСОБА_7 буде ухилятися від суду, тиснути на свідків та потерпілих. Звертає увагу суду, що клопотання слідчого складене за шаблоном без належного обґрунтування існування наявності ризиків, без наведення аргументації в частині неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів. Вважає, що слідчим суддею не прийнято до уваги, що ОСОБА_7 не становить суспільної безпеки, оскільки раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, крім того, ОСОБА_7 особисто зацікавлений у проведенні повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи. Звертає увагу на неможливість ознайомлення із матеріалами провадження у зв`язку із нечітким текстом доказів, що унеможливлює його відтворення, а тому не зрозуміло як слідчим суддею було досліджено вказані докази по справі.

Обираючи міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , слідчий суддя дійшов висновку про достатність доказів для підозри останнього у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, обґрунтовуючи свої висновки наявними у справі доказами про причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому діяння. Також слідчий суддя вважає, що органами досудового розслідування доведені наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема звертає агу на те, що ОСОБА_7 знаходиться у міжнародному розшуку, та згідно відомостей про перетин кордону, останній 27.09.2015 року виїхав за межі території України та до теперішнього часу України не повертався.

Під час апеляційного провадження:

- захисник ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу слідчого судді скасувати, прийняти нову, якою обрати ОСОБА_7 інший більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. Не заперечував того факту, що підозрюваний ОСОБА_7 перебуває за межами України, оскільки побоюється за своє життя;

- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін, виходячи з наступного.

Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , як засновник ТОВ «Моноліттрансбуд»,підозрюється у вчиненні умисного зносу, знищення майна ТОВ «Карпатська нафтова компанія», - інвентарні об`єкти колишнього військового містечка № НОМЕР_1 , що розташоване на даній земельній ділянці в південній частині АДРЕСА_1 , з метою заволодіння вищезазначеною земельною ділянкою, чим спричинив матеріальну шкоду на суму 395151 грн.
20.07.2015 року за заявою ТОВ «Карпатська нафтова компанія» внесені відомості в ЄРДР за №0000183 про вчинення вказаного вище злочину з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 194 КК України (а.п. 3).

З цього приводу було розпочате досудове розслідування.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апелянта про те, що ані йому, ані ОСОБА_7 не було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду, текст судового рішення отримали самостійно з реєстру судових рішень, не суперечать приписам ч. 6 ст. 193 КПК України, якими надано право слідчому судді розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такій запобіжний захід за відсутності підозрюваного, оскільки 05.06.2020 року постановою слідчого оголошено в міжнародний розшук підозрюваного ОСОБА_9 .

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за можливе прийняти апеляційну скаргу апелянта, яку подано ним 16.06.2020 року на ухвалу слідчого судді від 05.06.2020 року.

В своїй апеляційній скарзі апелянт висловлює незгоду з висунутою ОСОБА_7 підозрою, фактично доводячи невинуватість останнього у вчиненому, проте перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

За змістом ст.ст. 23, 95 КПК України суд досліджує докази (показання, речі, документи) безпосередньо, у тому числі, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки, отже, решта доводів захисника, зокрема тих, які стосуються обставин причинно-наслідкового зв`язку наявної шкоди майну з недбалим ставлення власника майна - ТОВ «Карпатська нафтова компанія» до майна, так само як й твердження щодо неправильної кваліфікації та фальсифікації доказів тощо, з урахуванням викладеного вище, не є предметом даного апеляційного розгляду.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що наявні в матеріалах провадження докази, на яких слідчий суддя ґрунтує свої висновки, є нечитабельними, внаслідок поганої якості їх фотокопій, що унеможливлює відтворення тексту, та ставить під сумнів належне дослідження цих доказів слідчим суддею.

З метою перевірки вказаних доводів апелянта, органами досудового розслідування надані колегії суддів дублікати вказаних доказів, належним чином завірені, які долучені до провадження.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя належним чином дослідив всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Слідчий суддя в повній мірі дотримався й вимог, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав підозрюваного ОСОБА_7 , гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону, з огляду на таке.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, та не встановив чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Підозра ОСОБА_7 у вчиненні вказаних вище діянь обґрунтовується, як витягом з ЄРДР (а.п. 1), так й протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, а також наступними доказами по справі: 1) протоколами допиту: потерпілого ОСОБА_10 від 28.07.2015 року; свідка ОСОБА_11 від 28.07.2015 року; свідка ОСОБА_12 від 25.09.2015 року; 2) висновком №0014/09/2015 оціночно-будівельної експертизи щодо вартості групи будівель та споруд та суми завданої шкоди в наслідок демонтажу тощо.

На думку колегії суддів, слідчий суддя, належним чином дослідив вказані докази та на підставі свого внутрішнього переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту в частині того, що ОСОБА_7 не було вручено повідомлення про підозру, як того вимагає ч. 1 ст. 278 КПК України, що ставить під сумність законність набуття останнього статусу підозрюваного, спростовуються матеріалами провадження, з яких вбачається, що повідомлення про підозру, яке датоване 23.09.2015 року, внаслідок неявки ОСОБА_7 за викликом слідчого для її отримання, було направлено рекомендованим повідомлення на адресу мешкання ОСОБА_7 , що вбачається з наявної у справі довідки слідчого та копії чеку поштового відправлення.

Крім того, матеріали провадження містять лист слідчого на адресу директора ТОВ «ЖО Добробут» з вказівкою на передачу ОСОБА_7 повідомлення про підозру, внаслідок того, що останній відсутній за місцем проживання та не відповідає на телефонні дзвінки.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 , якого оголошено в міжнародний розшук, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про її наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, санкцією якої передбачено покарання від трьох до десяти років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий злочин, чим, в свою чергу, перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Факт переховування ОСОБА_7 підтверджується на даному етапі досудового розслідування оголошенням останнього в міжнародний розшук.

З промови захисника, підозрюваному ОСОБА_7 відомо про існування кримінального провадження, останній знаходиться поза межами України, що свідчить, на думку колегії суддів, про те, що ОСОБА_7 свідомо ухиляється від органів досудового розслідування та суду.

В судовому засіданні апеляційного суду, захисник наголошував на тому, що ОСОБА_7 перебуває за межами України, у зв`язку із тим, що побоюється за своє життя на території України, в той же час, на думку колегії суддів, вказане твердження є голослівним, оскільки не підтверджується жодними докази в частині наявності будь-яких погроз життю підозрюваного ОСОБА_7 або щодо наявності заяв з цього приводу.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існує ризик переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, оскільки захисник ОСОБА_6 наголосив на тому, що його підзахисний не має наміру повертатись на територію України.

З інформації по системі «Аркан», відносно перетинання кордону України ОСОБА_7 в період з 23.09.2015 року по 29.09.2015 року встановлено, що останній перетнув кордон України 27.09.2015 року о 05-12 год. в пункті пропуску «Краковець».

Вбачається, що в ході досудового розслідування допитано матір та батька підозрюваного ОСОБА_7 - ОСОБА_13 05.12.2016 року та ОСОБА_14 02.12.2016 року в частині відомостей щодо перебування їх сина, які повідомили про те, що їх син - ОСОБА_7 перебуває за кордоном України та періодично виходить з ними на зв`язок, проте з закритим номером мобільного оператору, останнім не відомо де саме він перебуває, оскільки син такої інформації їм не повідомляє.

Вказані вище обставини в своїй сукупності свідчать про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , чим спростовуються доводи апелянта в частині відсутності переконливих доказів ухилення ОСОБА_7 від суду, та обранні такого найсуворішого запобіжного заходу як тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя врахував як обґрунтованість підозри, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним вищезазначеного кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винним у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, майновий стан підозрюваного та дані про його особу, та поведінку, зокрема переховування за межами України, так й наявність ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України та погодився з доводами слідчого про те, що застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти наявним ризикам.

Колегія суддів враховує, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, на яку є посилання в апеляційній скарзі, існує презумпція на користь звільнення. Європейський Суд неодноразово зазначав, що до засудження обвинувачений має вважатися невинуватим і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим.

Проте, у даному конкретному випадку тримання під вартою ОСОБА_7 обумовлено законними і достатніми підставами, і таке обмеження особистих прав особи є пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві.

На переконання колегії суддів, наявність у межах кримінального провадження ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій.

Доводи, на які посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, зокрема на те, що справа розслідується з обвинувальним ухилом, упереджено та не об`єктивно, що підтверджується й тим, що до теперішнього часу органами досудового розслідування не розглянуто клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження за ухвалою слідчого суді від 24.10.2018 року, жодним чином не впливає на прийняте слідчим суддею рішення, та не є безумовною підставою для застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема й запропонованого захисником домашнього арешту.

Посилання сторони захисту на порушення права на захист, що відбувалось в наслідок ігнорування клопотань, не отримання ОСОБА_7 жодних викликів для участі в слідчих та процесуальних діях, що, на думку апелянта, спростовує доводи сторони обвинувачення про ухилення та переховування, не є слушними, виходячи з наявних в матеріалах провадження належних та достатніх доказів на підтвердження факту переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, а також відомостей про те, що слідчим приймались заходи для виклику останнього за телефоном, проте як захисник так й ОСОБА_7 запевняли про свою явку, між тим за викликом не з`являлись, а у подальшому ОСОБА_7 взагалі не відповідав на телефони дзвінки слідчого.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає порушення права на захист з підстав зазначених апелянтом.

Доводи апелянта про те, що постанова про оголошення ОСОБА_7 в розшук, стороні захисту не вручалась, а тому він був позбавлений можливості її оскаржити, так само як і посилання на те, що не було вручено й клопотання про обрання запобіжного заходу, неповідомлення про його розгляд, не надіслання копії остаточної ухвали слідчого судді, не є безумовною підставою для зміни ОСОБА_7 міри запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_7 не становить суспільної безпеки, оскільки раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, крім того, ОСОБА_7 особисто зацікавлений у проведенні повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, не є стримуючим фактором у поведінці підозрюваного, оскільки не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому слідчий суддя дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви з яких прийняв відповідне рішення.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Залишаючи ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів враховує як наведені вище норми закону, так й положення ч. 2 ст. 29 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою не інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Правильно застосувавши до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, обґрунтовано не визначив під час розгляду клопотання розмір застави, виходячи з того, що ОСОБА_7 переховуються від органів досудового розслідування та суду, та перебуває в міжнародному розшуку.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - залишити без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 182, 183, 194, 196, 309, 376, 404, 405, 407,419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.06.2020 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4