Справа № 725/5247/19
Провадження № 11-кп/4808/269/20
Категорія ст. 199 КПК України
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційній скарги захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 , на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 07.04.2020 року про продовження запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , -

за участю: прокурора ОСОБА_12
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_11

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду як незаконну, невмотивовану та необґрунтовану скасувати, постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний із тримання під вартою. Вважає, що рішення ухвалене некомпетентним судом, оскільки заява про відвід колегії суддів була розглянута з порушенням норм процесуального закону, а наявний у справі звіт щодо формування членів колегії від 19.09.2019 року суперечить Положенню про автоматизовану систему документообігу та приписам ст. 35 КПК України. На думку захисника, у колегії суддів були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання про залишення ОСОБА_7 під вартою, внаслідок відсутності письмового клопотання прокурора, поданого саме у порядку ст. 184 КПК України (глава 18 КПК). Посилається на відсутність в ухвалі суду можливості застосування альтернативних запобіжних заходів;

- захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як таку що винесена незаконно з порушенням норм КПК та Конституції України; постановити нову, якою ОСОБА_9 змінити запобіжний захід на більш м`який, - у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання в певний період часу. На думку апелянта, суд незаконно вирішив питання про продовження строків тримання під вартою щодо ОСОБА_9 у попередньому судовому засіданні під час підготовчого судового засідання. Вказує, що клопотання зі сторони обвинувачення не поступило, що є грубим порушення ст. 315 КПК України. Вважає, що прокурор жодним чином не навів нових аргументів, які б давали підстави вважати про існування ризиків, мотивацію прокурора вважає абстрактною та недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Посилається на відсутність в ухвалі суду відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, відомостей щодо сімейного та матеріального стану, зокрема про наявність на його утриманні малолітньої доньки, позитивної характеристики, наявності постійного місця мешкання, а також того факт, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебував. На думку сторони захисту, вказані відомості про особу ОСОБА_9 вказують на те, що він не має і не буде мати наміру переховуватися від суду чи вчиняти будь-які дії, які б заважали розгляду справи. Вказує на те, що в ухвалі суду відсутні дані про те, що ОСОБА_9 якимось чином погрожував, намагався підкупити свідків чи потерпілого, схиляв їх до дачі завідомо неправдивих показів, намагався знищити, сфальсифікувати речові докази та документи, тиснути на спеціалістів або експертів, які задіяні у вказаному кримінальному провадженні. Водночас просить врахувати, що ОСОБА_9 більше року утримується в умовах ізоляції від суспільства. Посилається на те, що по справі допитано потерпілого, всіх свідків заявлених стороною обвинувачення, досліджено понад половини доказів. Також вказує на те, що достовірно встановлено, що безпосередньо ОСОБА_9 не спричиняв потерпілому тілесні ушкодження, тому заборона не визначати розмір застави не може бути застосована саме до нього. Просить врахувати те, що ОСОБА_9 має постійне місце мешкання, одружений має на утриманні малолітню дитину, дружина не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, хворіє, а тому потребує допомоги;

- захисник ОСОБА_10 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову в продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , оскільки рішення суду є незаконним, необґрунтованим та не вмотивованим, прийнятим з істотним порушенням вимог закону. Вважає, що у колегії суддів були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання про залишення ОСОБА_11 під вартою, у зв`язку із невідповідністю письмового клопотання прокурора ст. 184 КПК України (глава 18 КПК). Вказує, що в ухвалі суду відсутнє твердження про відповідність клопотання нормам КПК чи ні. На думку апелянта, стороною обвинувачення не надано доказів наявності ризиків.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , колегія суддів першої інстанції, оцінюючи суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, один із яких відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, з урахуванням відомостей, що характеризують обвинувачених, наявності ризиків, встановлених та доведених стороною обвинувачення, дійшла висновку про необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені та їх захисники підтримали доводи апеляційних скарг, просили вимоги задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, зясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційних скарг належить відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, з таких підстав.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 186, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України; ОСОБА_9 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України.

Як вбачається із матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинувачених під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду, а також при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання осіб під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

З аналізу вказаних положень випливає, що на стадії судового провадження забезпечується своєчасний та періодичний судовий контроль щодо законності, доцільності та обґрунтованості застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою (продовження строку його дії), що виключає можливість свавільного обмеження конституційного права людини на свободу та особисту недоторканність у процесі кримінального провадження.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , та навів мотиви прийнятого рішення, зокрема те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особам обвинуваченим, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризиків переховування обвинувачених від суду, виходячи із тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та санкції інкримінованих статей, з метою уникнення від покарання; незаконного впливу на потерпілого, його родичів, та свідків, та невстановлених на даний час осіб співучасників, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, шляхом залякування, погроз, підкупу чи іншим чином, з метою нівелювати їх показань, як доказів винуватості, усвідомлюючи вид і строки покарання передбачених законом за вчинені злочини, для його уникнення; продовження злочинної діяльності та вчинення інших кримінальних правопорушень; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 року у справі «Воляник проти України»).

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не в змозі запобігти зазначеним ризикам, оскільки тяжкість можливого покарання, з урахуванням наведених вище обставин, у своїй сукупності, свідчить про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинувачених, ніж тримання під вартою, і таке обмеження особистих прав осіб є пропорційним меті застосування запобіжного заходу та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення, кількість епізодів та спосіб їх вчинення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів в частині того, що прокурором не наведено аргументів, які б давали підстави вважати про існування ризиків.

Так, доводи захисника ОСОБА_10 про те, що стороною обвинувачення не надано доказів наявності заявлених ризиків, не є слушні, оскільки, як виходячи з наведеного вище, так й з урахуванням наявності ще одного обвинувального акту відносно ОСОБА_11 в іншому суді, у суду першої інстанції були підстави для висновку про наявність такого ризику як продовження обвинуваченим ОСОБА_11 й надалі злочинної діяльності.

Захисник ОСОБА_8 мотивацію прокурора вважав абстрактною та недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки саме обґрунтована ймовірність, яка засновується на представлених суду доказах, забезпечує той стандарт доказування, який може бути визнано достатнім для застосування запобіжного заходу й обмеження у зв`язку з цим конституційного права людини.

Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 на відсутність в ухвалі суду відомостей, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема щодо його сімейного та матеріального стану, як на підставу незаконності прийнятого судом рішення, не є слушним, оскільки в ухвалі суду зазначено, що колегія суддів суду першої інстанції приймає рішення з урахуванням відомостей щодо осіб обвинувачених (а.п. 15).

Відсутність в ухвалі суду першої інстанції конкретного переліку відомостей що характеризують осіб обвинувачених, зокрема й ОСОБА_9 , не є безумовною підставою для визнання незаконним прийнятого колегією суддів суду першої інстанції рішення.

Наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_9 малолітньої доньки, його позитивної характеристики, наявності постійного місця мешкання, а також того факт, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебував, на думку колегії суддів, не є достатніми та оптимальними стримуючими факторами для забезпечення виконання ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, продовження злочинної діяльність, та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що в матеріалах провадження відсутні докази того, що ОСОБА_9 якимось чином погрожував, намагався підкупити свідків чи потерпілого, схиляв їх до дачі завідомо неправдивих показів, намагався знищити, сфальсифікувати речові докази та документи, тиснув на спеціалістів або експертів, які задіяні у вказаному кримінальному провадженні, не є підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки законодавець не розкриває суть оцінного поняття «достатні підстави», проте із системного аналізу діючого законодавство вбачається, що під достатністю підстави розуміється її повнота, обсяг фактичних даних, що її становлять.

Отже, підстави застосування запобіжного заходу будуть достатніми тоді, коли фактичні дані, що її складають дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу або його продовження,

Питання про достатність підстав вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних.

Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що по справі допитано потерпілого, всіх свідків заявлених стороною обвинувачення, досліджено понад половини доказів, не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження захисника ОСОБА_8 в тій частині, що судом достовірно встановлено, що ОСОБА_9 безпосередньо не спричиняв потерпілому тілесні ушкодження, що, на думку апелянта, є підставою для застосування до обвинуваченого альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, не є слушним, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Наданий стороною захисту захисником ОСОБА_8 , консультативний висновок спеціаліста ТОВ «Міжнародний інститут клінічних досліджень» Медичний центр лікарем-консультантом ОСОБА_13 від 22.04.2020 року про стан здоров`я дружини обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_14 про те, що вона потребує цілодобової допомоги близьких у нагляді за дитиною, не є безумовною підставою для задоволення апеляційної скарги в частині зміни запобіжного заходу, оскільки стан здоров`я дружини не впливає на неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене некомпетентним судом, оскільки заява про відвід колегії суддів була розглянута з порушенням норм процесуального закону, а наявний у справі звіт щодо формування членів колегії від 19.09.2019 року суперечить Положенню про автоматизовану систему документообігу та приписам ст. 35 КПК України, не є предметом розгляду вказаного апеляційного перегляду. Порядок розгляду і вирішення заяви про відвід вирішується відповідно до приписів ст. 81 КПК України, та можливість оскарження ухвали про відвід судді нормами КПК України не передбачена.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що в ухвалі суду першої інстанції не визначено можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, не є слушним, оскільки в ухвалі суду містяться висновки про те, що за наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, більш м`які запобіжні заходи будуть не дієвими (а.п. 15).

Апелянтами звернуто увагу колегії суддів на те, що у колегії суддів суду першої інстанції були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим, оскільки було відсутнє письмове клопотання прокурора, поданого саме в порядку ст. 184 КПК України (глава 18 КПК), а захисником ОСОБА_8 наголошено на тому, що судом першої інстанції грубо порушені приписи ст. 315 КПК України.

Вказані доводи апелянтів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на даному етапі провадження не перевіряється законність ухвали суду першої інстанції про порядок проведення підготовчого судового засідання, та вирішення вказаного питання не є предметом розгляду у вказаному апеляційному провадженні, в ході якого перевіряється законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, прийнятої на стадії судового розгляду 07.04.2020 року.

Доводи захисника ОСОБА_10 про те, що в ухвалі суду першої інстанції відсутні висновки про перевірку колегією суддів питання щодо відповідності клопотання прокурора нормам закону, а саме ст. 184 КПК України, є безпідставні, оскільки кримінальний процесуальний закон вимагає, щоб ухвала суду відповідала вимогам, передбаченим ст. 372 КПК України, в той час як у випадку недотримання слідчим, прокурором вимог ст. 184 КПК суд розглядає відповідне клопотання та відмовляє у його задоволенні.

Посилання апелянтів на порушення право на захист обвинувачених внаслідок того, що судом першої інстанції залучалось інших захисників з центру безоплатної вторинної правової допомоги, є безпідставне, оскільки відповідно до приписів ст. 55 КПК України, суд має право залучати захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, та повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачені перебувають під вартою з 2019 року, в той час як недотримання строків розгляду, може призвести до порушення конституційного права на судовий захист, що гарантовано ст. 55 Конституції України, та негативно впливати як на ефективність правосуддя, так й на авторитет судової влади.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 , залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 07.04.2020 року про продовження запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваних ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4