Справа № 367/3794/20
Провадження №1-кп/367/828/2020
УХВАЛА
Іменем України

08 липня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представників потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду кримінальне провадження, внесене 16.05.2019 р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №000361, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду Київської області з прокуратури Київської області надійшло зазначене вище кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор висловив думку, що обвинувальний акт підсудний Ірпінському міському суду Київської області, відповідає вимогам закону і підлягає призначенню до судового розгляду.
Такої ж думки притримались представники потерпілого.
Захисник обвинуваченого заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду, тому що обвинувальний акт складений з порушенням вимог, встановлених ст. 291 КПК України, оскільки обвинувачення в обвинувальному акті сформульоване не конкретно, містить суперечності та незрозумілості. Крім того, зазначав, що обвинувальний акт складено слідчим, в той час, як його повинен був складати прокурор. Просив повернути обвинувальний акт прокурору.
Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав доводи захисника.
Потерпілий та захисник ОСОБА_10 в судове засідання не з?явились.
Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт і додані до нього документи, суд дійшов до висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини цієї статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Всі відомості, вказані в даній нормі, повинні бути узгоджені та не суперечити одна одній.
Пунктом «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Вищевказаних вимог кримінального процесуального законодавства дотримано не було, оскільки в ньому відсутній конкретний і зрозумілий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а ті, обставини, які викладені не узгоджені між собою та мають суперечності одна одній.
Також в даному обвинувальному акті обвинувачення не було сформульовано належним чином, оскільки воно містить істотні недоліки, що стосуються обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є неконкретним, не зрозумілим та викладено сумбурним, важким для сприйняття текстом.
З вказаного обвинувального акту вбачається, що при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулюванні обвинувачення, було допущено протиріччя.
Так, при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, вказано, що ОСОБА_9 , підшукуючи виконавців вбивства ОСОБА_11 , доручив своєму знайомому, матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження, підшукати ще одного співвиконавця скоєння злочину, а при викладенні обвинувачення ОСОБА_9 вказується, що він сам винайшов виконавців вчинення вбивства ОСОБА_11 .
Також при викладенні обставин кримінального правопорушення вказується, що ОСОБА_9 домовився із виконавцями злочину про спільне заподіяння смерті ОСОБА_11 шляхом підпалу автомобіля, в якому він буде знаходитись та подальшого нанесення йому ножових поранень у життєво важливі органи у випадку втечі, а в подальшому та при викладенні обвинувачення вже зазначається, що знайомий ОСОБА_9 сам довів план вчинення вбивства ОСОБА_11 особі, якого він залучив до скоєння злочину.
Також вказується, що знайомий ОСОБА_9 та особа, якого він залучив до скоєння злочину, самі попередньо домовились про спільне виконання вбивства ОСОБА_11 і разом його здійснювали, а ОСОБА_9 лише їм доручив вчинити вбивство ОСОБА_11 , що суперечить зазначеному вище.
Слід також зазначити, що при викладі обставин кримінального правопорушення вказується, що від дій виконавців злочину було розбито скло передніх правої та лівої дверей автомобіля, в якому перебував ОСОБА_11 , а при викладенні обвинувачення вже зазначається, що лише знайомий ОСОБА_9 розбив ліве переднє бокове вікно автомобіля.
Зазначено також, що він намагався підпалити паливно-мастильну рідину в середині автомобіля, але не зазначається у який спосіб він це робив.
Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується у спрямуванні, інструктуванні та координуванні дій виконавців злочину, але при цьому в обвинувальному акті не значиться коли і де він вчиняв такі дії і в чому вони полягали.
До того ж ОСОБА_9 звинувачується у замовленні вбивства ОСОБА_11 .
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 27 КК України співучасниками злочину, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.
Організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням. Організатором також є особа, яка утворила організовану групу чи злочинну організацію або керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності організованої групи або злочинної організації.
Підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення злочину.
Згідно з ч. 2 ст. 29 КК України організатор, підбурювач та пособник підлягають кримінальній відповідальності за відповідною частиною статті 27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає злочин, вчинений виконавцем.
Натомість обвинувальний акт не містить вказівки в якій співучасті (організатор, підбурювач чи пособник) обвинувачується ОСОБА_9 , а також не зазначено за якою частиною статті 27 КК України він при цьому звинувачується.
Таким чином, при викладені фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, які прокурор вважає встановленими, та формулюванні обвинувачення було допущено викладення цих обставин не послідовно та суперечливо, без зрозумілого зазначення способу та обставин вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину, зокрема не зазначено як саме він вчиняв злочин, організував чи підбурював на вчинення інкримінованого йому злочину, яким чином керував діями виконавців.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.10.2012 № 223-1430/0/4-12, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ містить положення, що суперечать одне одному, до нього не долучено передбачені законом додатки.
Вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, які містяться в даному обвинувальному акті, є не зрозумілими та його положення суперечать одне одному, оскільки з викладеного не можливо встановити обставини вчинення ОСОБА_9 злочину, які потребують доказування під час судового розгляду, що може призвести до неможливості визначення обсягу дослідження доказів по даному кримінальному провадженню.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, п.34).
Відсутність в обвинувальному акті зрозумілого формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно, порушує право особи на захист та ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь-якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказані вище недоліки також позбавляють суд можливості роз?яснити обвинуваченому суть пред?явленого обвинувачення, а йому самому розуміти у скоєнні яких дій його звинувачують.
Враховуючи викладене, суд вважає, що даний обвинувальний акт всупереч ст. 291 КПК України не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення, та послідовних фактичних обставин кримінального правопорушення, яке прокурор вважає встановленими, що порушує вимоги норм як чинного законодавства України, так і міжнародної практики, оскільки для повноцінного захисту своїх прав особа має право знати, в чому вона обвинувачується.
Вищеописані порушення вказують на те, що складений обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та порушує гарантовані законом процесуальні права сторін кримінального провадження, порушує основні засади кримінального провадження, зокрема верховенство права, а тому обвинувальний акт з доданими до нього документами підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
Суд не приймає до уваги посилання захисника обвинуваченого на те, що обвинувальний акт повинен був складатись лише прокурором, оскільки згідно з ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.
Отже, в разі якщо прокурор погоджується із обвинувальним актом, складеним слідчим, він затверджує його, що і відбулося з даним обвинувальним актом від 19.06.2020 р.
Крім того, в судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_7 заявив клопотання про накладення арешту на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову, заявленого потерпілим в даному кримінальному провадженні. Представник потерпілого ОСОБА_6 підтримав таке клопотання.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання.

Захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення клопотання.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки такий арешт може бути застосовано лише для забезпечення цивільного позову, який не буде предметом розгляду суду у зв?язку із поверненням обвинувального акту прокурору.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 290, 291, 314, 315 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Повернути прокурору для усунення недоліків обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 16.05.2019 р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №000361, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зазначені в ухвалі недоліки обвинувального акту прокурору усунути протягом 10 днів.

Відмовити у задоволенні клопотання представника потерпілого про арешт майна.

На ухвалу може бути подано апеляцію до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3