Житомирський апеляційний суд
Справа №274/302/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/302/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 січня 2020 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції в достатній мірі не врахував дані, які характеризують його особу, зокрема те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, має бездоганну поведінку та позитивну характеристику, відвідує заходи виховного та профілактичного впливу, працевлаштований на цегельному заводі у м.Вінниці, а також має декілька заохочень, одне з яких у вигляді відпустки додому, тобто став на шлях виправлення.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, посилаючись на те, що вину він визнав.
Залишаючи заяву засудженого без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року за ч. 2 ст. 121 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.03.16 року у строк покарання засудженому ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 17.03.13 року до 17.12.13 року.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.17 року згідно зі ст. 82 КК Українизамінено засудженому невідбуту частину покарання на 3 роки 1 місяць 29 днів обмеження волі.
Початок строку відбування покарання для засудженого ОСОБА_7 обчислюється для позбавлення волі з 17.03.13 року, а для обмеження волі з 30.11.17 року. Кінець строку покарання - 06.10.2020 року. 2/3 строку покарання відбув 06.12.17 року.
Засуджений ОСОБА_7 з 30 листопада 2017 року відбуває покарання в ДУ "Бердичівський виправний центр (№ 108)".
За період відбування покарання засуджений ОСОБА_7 характеризується посередньо. У виправному центрі допустив чотири грубих порушення встановленого порядку відбування покарання, які виразились у вживанні спиртних напоїв на контрагентських об`єктах, по факту яких притягнутий до дисциплінарної відповідальності. На даний час стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заходи виховного та профілактичного впливу відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті за межами установи. До праці ставиться добре. Двічі заохочувався адміністрацією установи. Вину у скоєному злочині за вироком суду заперечив, за заявою - визнав.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви засудженого про звільнення його умовно-достроково від відбування покарання.
Апеляційний розгляд провадиться у відсутності засудженого ОСОБА_7 , оскільки він не виявив бажання бути присутнім в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року за ч.2 ст. 121 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2017 року згідно зі ст. 82 КК Українизамінено засудженому ОСОБА_7 невідбуту частину покарання на 3 роки 1 місяць 29 днів обмеження волі.
Початок строку відбування покарання для засудженого ОСОБА_7 обчислюється для позбавлення волі з 17.03.2013 року, а для обмеження волі з 30.11.2017 року. Кінець строку покарання - 06.10.2020 року. 2/3 строку покарання відбув 06.12.2017 року.
З 30 листопада 2017 року засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)».
Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.

Проте, згідно характеристики засудженого ОСОБА_7 , за період відбування покарання останній характеризується посередньо. У виправному центрі допустив чотири грубих порушення встановленого порядку відбування покарання, які виразились у вживанні спиртних напоїв на контрагентських об`єктах, по факту яких притягнутий до дисциплінарної відповідальності. На даний час стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заходи виховного та профілактичного впливу відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті за межами установи. До праці ставиться добре. Двічі заохочувався адміністрацією установи. Вину у скоєному злочині за вироком суду заперечив, за заявою - визнав.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_7 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду про залишення вказаної заяви засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Також, апеляційний суд відмічає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Твердження апелянта про те, що він став на шлях виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на даний час не досягнуто виправного та превентивного впливу на засудженого, що є основними цілями застосування до особи покарання, та змін його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.
Про вищенаведене свідчить і висновок місцевого суду про те, що наявність заохочень у виправному центрі протягом останніх місяців вказує, що засуджений стає або навіть став на шлях виправлення, але враховуючи інші характеристики поведінки (грубі порушення, що виразилися у вживанні спиртних напоїв, за вирком суду причиною та обстановкою вчинення злочинних дій було сильне зловживання спиртними напоями) на даний час відсутні достатні дані, що засуджений вже повноцінно, стабільно довів своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам.
Колегія суддів враховує, що поведінка засудженого, яка вказує на його виправлення, має бути стабільною в ході всього строку відбування покарання, а не лише перед моментом виникнення права на певну пільгу. Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що він став на шлях виправлення, колегія суддів не вбачає такими, які істотно впливають на рішення щодо умовно-дострокового звільнення.
Таким чином, незважаючи на наявність формальної підстави для умовно-дострокового звільнення, зокрема факту відбуття певної частини призначеного судом строку покарання, відсутньою є фактична підстава, а саме стала тенденція засудженого до виправлення.
На підставі викладеного, ухвалу суду щодо ОСОБА_7 не можна визнати незаконною, а тому підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 січня 2020 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: