ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/474/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції: 628/2184/18
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 25 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_7 , 1989 року народження, громадянин України, уродженець м. Куп`янськ Харківської області, не одружений, офіційно не працевлаштований, має професійно-технічну освіту, мешканець м. Куп`янськ Харківської області, раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Московського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року за ч.2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі, звільненого 20.04.2016 року за відбуттям покарання, -

- визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, строк покарання обчислюється з моменту затримання обвинуваченого з 24 травня 2018 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

З ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 500000 грн.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вироком встановлено, що 14 квітня 2018 року близько 20.00 години, більш точний час не встановлено, в м. Куп`янськ Харківської області ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння внаслідок спільного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_11 , знаходився неподалік будинку АДРЕСА_1 і під час сварки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин через співмешканку ОСОБА_7 - ОСОБА_12 , діючи з раптово виниклим умислом, направленим на протиправне позбавлення життя потерпілого, усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання небезпечних наслідків у вигляді смерті та бажаючи настання цих наслідків, наніс ОСОБА_11 удар правою ногою, взутою у кросівок, по лівому боку тулуба, від якого останній впав на землю, після чого наніс не менше 10-ти ударів обома ногами по голові та тулубу потерпілого, тобто у життєво важливі органи.
Після чого, побачивши фрагмент металевої арматури, який лежав поблизу, ОСОБА_7 підняв його і продовжив реалізацію свого злочинного наміру, направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_11 та наніс зазначеною арматурою не менше 10-ти ударів по голові та тулубу потерпілого, чим заподіяв потерпілому наступні тілесні ушкодження:
перелом кісток і хрящів носа, кровопідтік м`яких покровів голови з боку їх внутрішньої поверхні у скронево-потиличній області справа, оскольчато-вдавлений перелом потиличної кістки справа, перелом кісток основи черепа у серединній ямці справа, множинні переломи правих ребер, з ушкодженням пристіночної плеври, з кровопідтіком міжреберних м`язів у зоні переломів, переломів 5, 6-го лівих ребер, кровопідтіків міжреберних м`язів зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, від яких ОСОБА_11 помер на місці.
Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 стала закрита сукупна тупа травма голови та грудної клітки, що супроводжувалася переламами кісток склепіння та основи черепа, лицевих кісток, множинними переламами правих та лівих ребер.
Впевневшись, що потерпілий не подає ознак життя, з метою укриття слідів злочину та уникнення відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_7 підняв труп ОСОБА_11 на плечі, відніс його до берега річки Оскіл, де за допомогою фрагмента мотузки, яку приніс з місця свого проживання по АДРЕСА_2 , намагався прив`язати до шиї трупу цеглину, але не зміг, після чого викинув труп ОСОБА_11 в річку, а сам з місця вчинення злочину зник.

Не погодившись з вироком обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати, а провадження направити в суд першої інстанції для нового розгляду. Також просив провести прокурорську перевірку щодо незаконного отримання працівниками поліції від нього визнавальних показань.
Посилається на те, що він не вчиняв вбивства потерпілого ОСОБА_11 , а кримінальне провадження сфальсифіковано; речовий доказ - відрізок арматури не має на собі його відбитків пальців, що свідчить про його непричетність до вчинення вбивства. Всі визнавальні показання він надавав на досудовому слідстві під психологічним тиском працівників поліції. Вказує що в день вбивства потерпілого на ньому були взуті його кросівки, які схожі на кросівки потерпілого ОСОБА_11 . Зазначає, що судом було порушено його право на захист.

Крім того, апеляційну скаргу на даний вирок подав прокурор, який приймав участь в суді першої інстанції, однак до початку судового розгляду апеляційною інстанцією відповідно до ч.1 ст. 403 КПК України відмовився від своєї апеляційної скарги надавши відповідну заяву.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 ; а також заперечення прокурора, потерпілої та її представника, які вважали оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у повній відповідності до норм КПК України та слушно дійшов висновку про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів обвинуваченого, колегія суддів не може погодитись з їх обґрунтованістю, оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено фактичних та правових підстав на їх підтвердження.

Зокрема, з метою перевірки доводів обвинуваченого щодо здійснення на нього працівниками поліції будь-якого психологічного тиску під час досудового розслідування було направлено відповідне повідомлення для вжиття заходів процесуального реагування, що передбачені ст. 214 КПК України. На виконання цих вимог прокуратурою Харківської області 23.10.2019 року за № 0000675 від 23.10.2019 за ч.1 ст. 365 КК України внесено відомості до ЄРДР. Це кримінальне провадження відповідно до ч.7 ст. 214 КПК України, направлено до територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві для проведення досудового розслідування.

Але внаслідок не підтвердження обставин, зазначених ОСОБА_7 в його заяві, кримінальне провадження № 0000675, відповідно до постанови слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві від 6 березня 2020 року було закрито.

Під час апеляційного розгляду копія зазначеної постанови від 6 березня 2020 року була вручена ОСОБА_7 та його захиснику, які після ознайомлення з нею повідомили, що погоджуються з цим процесуальним рішенням і не мають наміру його оскаржувати в порядку, передбаченому чинним КПК України, а також висловились щодо можливості продовження апеляційного розгляду.

За таких обставин, внаслідок не підтвердження апеляційних доводів обвинуваченого щодо здійснення на нього будь-якого психологічного тиску працівниками поліції під час досудового розслідування, колегія суддів не може з ними погодитись.

Разом з цим, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 в суді першої інстанції частково визнавав себе винним щодо умисного заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, а вирок ґрунтується не тільки на цих показаннях обвинуваченого, колегія суддів бере до уваги необхідність оцінки та перевірки вироку саме в частині доказів сторони обвинувачення, які походять з різних джерел і фактично не пов`язані та не залежать від показань обвинуваченого, що логічно вбачається зі змісту вироку.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що обвинувачений неодноразово змінював свою процесуальну позицію, яка пов`язана з певним способом захисту, тобто в суді першої інстанції, і це об`єктивно відображено у вироку і підтверджується відомостями звукозапису судового засідання, він не оспорював, що 14.04.2018 року заподіяв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , але не мав умислу на заподіяння смерті. Але при апеляційному розгляді обвинувачений змінив свою процесуальну позицію та вказував про непричетність до будь-яких незаконних дій стосовно потерпілого, висловлювався про те, що свідок ОСОБА_12 дійсно перебувала з ним в певних особистих стосунках, через що у нього з потерпілим могли існувати конфліктні взаємовідносини.

Більш того, оспорюючи належність доказів обвинувачення, а саме показання свідків та решту письмових доказів, отриманих внаслідок проведення процесуальних дій, обвинувачений не навів будь-яких обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність оцінки відомостей, що враховані судом при оцінці доказів обвинувачення ( том 2 арк. 39-40 мотивувальна частина вироку).

Згідно низки безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показань свідків, встановлено, що ОСОБА_7 заподіював численні тілесні ушкодження потерпілому 14 квітня 2018 року внаслідок сварки, що виникла на ґрунті особливо неприязних відносин ОСОБА_7 з ОСОБА_11 через співмешканку ОСОБА_12 .

Відповідно до наданих в суді першої інстанції показань свідком ОСОБА_12 , 14 квітня 2018 року ОСОБА_7 з ОСОБА_11 були в неї вдома та розпивали спиртні напої, а близько 23.00 год. обидва пішли. Більше ОСОБА_11 вона не бачила, а ОСОБА_7 наступного дня був вдома.

Потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що 14 квітня 2018 року до її сина дзвонила ОСОБА_13 та просила його заїхати до неї. В цей день її син ОСОБА_11 повинен був поїхати до своєї бабусі, але ж так і не поїхав, а з 19.00 год. цього ж дня вона йому телефонувала неоднократно, однак його телефон був відключений. Телефіон ОСОБА_11 увімкнувся о 22.00 год. і зразу відключився. Наступного дня по телефону ОСОБА_12 повідомила ОСОБА_9 що її син 14.04.2018 року приходив до неї, посидів і вони його випровадили. 19 квітня 2018 року ОСОБА_7 в телефонній розмові повідомив їй, що не вбивав її сина.

Також, свідок ОСОБА_14 пояснив, що він є сусідом ОСОБА_12 та 14 квітня 2018 року заходив до ОСОБА_12 де вже був ОСОБА_11 . Потім він пішов в кіоск а потім додому. Хвилин через 40 до нього зайшов ОСОБА_11 та повідомив що його з ОСОБА_12 «застукав» її батько. Вони сиділи удвох та розпивали спиртні напої та від цього ОСОБА_14 заснув. Коли прокинувся, то ОСОБА_11 вже не було, а наступного дня ОСОБА_12 повідомила, що ОСОБА_11 пропав. Більш того, свідок ОСОБА_14 вказав, що ОСОБА_11 заходив до нього у своїх кросівках «Найк».

Крім цього, свідок ОСОБА_15 , яка є племінницею обвинуваченого, пояснила, що 14 квітня 2018 року о 21-22 год. знаходилась на роботі та до неї прийшов ОСОБА_7 , який був дуже засмучений та був взутий у кросівки ОСОБА_11 . Кросівки, в яких був ОСОБА_7 в той вечір, вона впізнала також по фотознімкам в поліції.

При апеляційному розгляді ОСОБА_7 не зміг пояснити чому свідки надавали суду саме такі пояснення щодо наявності в нього кросівок потерпілого ОСОБА_11 .

Між тим, згідно звукозапису судового засідання вбачається, шо суд першої інстанції не обмежував обвинуваченого та його захисника ставити питання свідкам та потерпілій для уточнення чи спростування їх показань при їх допиті, чим сторона захисту не скористалась та не спростовувала цих показань з посиланням на будь-які інші об`єктивні відомості.

Зазначені показання свідків та потерпілої, зважаючи на рівень їх аргументованості, колегія суддів вважає переконливими та послідовними, вони узгоджуються зі всією сукупністю фактичних обставин провадження.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 був одягнутий у свої кросівки, які є схожими із кросівками ОСОБА_11 , колегія суддів сприймає критично, оскільки вони не знаходять свого підтвердження та повністю спростовуються вищезазначеними показанням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 .
Відповідно до протоколу огляду місяця події (арк. 82-95) вбачається, що на трупі ОСОБА_11 , який був витягнуто з річки на берег, не було обуві.
Цей факт ще раз підтверджує хибність доводів ОСОБА_7 про те, що він не одягав кросівок ОСОБА_11 .
Крім показань свідків винуватість ОСОБА_7 також підтверджується відомостями що містяться в матеріалах кримінального провадження та досліджувалися судом, а саме:

у протоколі пред`явлення трупа для впізнання від 23 травня 2018 року, відповідно до якого в м. Куп`янськ в приміщенні СМЕ для впізнання трупа, знайденого в заболоченій місцевості неподалік центрального пляжу, присутня ОСОБА_9 , яка, оглянувши труп, заявила, що це її син ОСОБА_11 , якого вона впізнала за зовнішніми рисами обличчя, по футболці, по кистям рук (а.с.130);
у протоколі пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 24 травня 2018 року, під час якого свідок ОСОБА_16 серед чотирьох фотознімків на знімку № 2 впізнав кросівки, в яких чоловік на ім`я ОСОБА_17 приходив додому до його дівчини ОСОБА_18 , (на фото під № 2 зображені кросівки, які належать ОСОБА_11 ) (а.с.134-135) .
у протоколі огляду місця події від 24.05.2018, під час якого було оглянуто домоволодіння АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_7 , де виявлено і вилучено його джинси синього кольору із ременем білого кольору, та біля літнього душа біля битої цегли на ґрунті виявлено і вилучено дві металеві частини від мобільного телефону зі слідами горіння (а.с.138-140).
у протоколі пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 25 травня 2018 року, під час якого свідок ОСОБА_15 серед чотирьох фотознімків на знімку № 3 за зовнішнім виглядом та моделлю впізнала кросівки, в яких прийшов її дядько ОСОБА_7 14 квітня 2018 року, пояснивши, що забрав їх у коханця своєї співмешканки, (на фото під № 3 зображені кросівки, які належать ОСОБА_11 ) (а.с.141-142).
у протоколі пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 19 липня 2018 року, під час якого потерпіла ОСОБА_9 серед чотирьох фотознімків на знімку № 1 за зовнішнім виглядом, вставках світлого кольору на верхній поверхні, літері N світлого кольору з внутрішньої поверхні впізнала кросівки, в яких її син ОСОБА_19 пішов з дому 14 квітня 2018 року і не повернувся ( на фото під № 3 зображені кросівки, які належать ОСОБА_11 ) (а.с.169-170).
у протоколі огляду предметів від 18 липня 2018 року, під час якого встановлено, що представлені для огляду дві металеві частини є частинами мобільного телефону марки SAMSUNG 350 Е, так як вказані металеві фрагменти: одна з них частина дисплея телефона, а інша частина перетинка між платою та дисплеєм (а.с.166-168).
у протоколі пред`явлення речей для впізнання від 19 липня 2018 року, під час якого потерпілій ОСОБА_9 пред`явлено для впізнання фотознімки мобільних телефонів "SAMSUNG", серед яких вона впізнала під №2 телефон, яким користувався її син ОСОБА_11 (а.с.172-174).
Також відомостями , що містяться у постанові від 20 липня 2018 року про визнання фрагменту мотузки, джинс синього кольору, двох металевих частин мобільного телефону, куртки білого кольору, металевого прута речовими доказами по кримінальному провадженні № 0000032 від 19.04.2018 (а.с.184).
Зазначені речові докази були оглянуті в судовому засіданні.
Вказані відомості та обставині були досліджені судом першої інстанції в повному обсязі та їм була надана об`єктивна та належна оцінка, внаслідок чого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недостовірність версії обвинуваченого, а невизнання вини обвинуваченим правильно розцінено судом, як бажання обвинуваченого уникнути відповідальності за вчинений злочин та є його суб`єктивно обраним способом захисту від пред`явленого обвинувачення.
Вищезазначені відомості, на які суд послався, як на докази в мотивувальній частині вироку, беззаперечно доводять факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, тобто умисне вбивство, що повністю знайшло своє підтвердження як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду вироку в суді апеляційної інстанції.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом, а тому версія обвинуваченого щодо непричетності до інкримінованого йому злочину є безпідставною, оскільки доводи сторони захисту не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а суд першої інстанції навів переконливі висновки у вироку щодо їх спростування саме виходячи з наявності об`єктивно досліджених доказів сторони обвинувачення.

Поряд з цим, перевіривши законність вироку в частині призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років, відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.50,65, 66, 67 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, навіть відбував покарання у виді позбавлення волі, не одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований у АДРЕСА_3 , а фактично проживає у АДРЕСА_2 , після вчинення злочину ніяких дій, які б свідчили про його каяття не вчиняв, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також правильно встановив і врахував наявність обставини що пом`якшують покарання часткове визнання вини, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому належить врахувати, що згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатнім покаранням для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових та фактичних підстав для скасування або зміни вироку, з урахуванням доводів, зазначених у апеляційній скарзі обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_20 залишити без задоволення.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 25.01.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4