УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2018 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
- у відповідність із законодавством України,
Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_6

засуджений: ОСОБА_5

захисник: ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений просить про приведення вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 року у відповідність із законодавством України з урахуванням пом`якшуючих обставин. ___________________________________________________________________

Провадження: № 11-кп/812/208/20 Суддя першої інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ст. 307 ч.3 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України.

Приведено у відповідність із законодавством України вирок Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 відносно ОСОБА_5 ..

Визначено, що ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_5 засуджено вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016, відповідають ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України.

Засудженому ОСОБА_5 на підставі вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 визначено покарання за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 5 місяців без конфіскації майна.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 визначено рахувати з 10.03.2016р., в який зарахувати час тримання його під вартою в період з 25.09.2015 по 09.03.2016.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі засуджений просить врахувати такі пом`якшуючи обставини, як наявність у нього матері похилого віку, яка потребує допомоги та незадовільний стан його здоров`я.
Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_5 засуджено вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 5 місяців позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.

ОСОБА_5 відбував покарання в Федеральній казенній установі «Лікувальний виправний заклад № 23 Управління Федеральної служби виконання покарань Росії по Волгоградській області».

Наказом Міністерства юстиції України від 27.12.2017 № 403/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком суду Російської Федерації громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 15.01.2018 до суду подано клопотання про приведення цього вироку у відповідність із законодавством України.

З метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України засудженому ОСОБА_5 судом Російської Федерації, керуючись ст.9 Конституції України, ст.ст.9,11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, ст.ст.606-610 КПК України, суд визначив, що ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_5 засуджено вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016р., відповідають ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України та визначив покарання у виді позбавлення волі строком на строк 7 років 5 місяців без конфіскації майна.

Також, ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання час тримання його під вартою в період з 25.09.2015 р. по 09.03.2016р.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, пояснення засудженого і його захисника на підтримку своєї апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Згідно вимог ч. 2 ст.395 КПК України ухвала суду може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, для особи, яка перебуває під вартою строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що апелянт не був присутнім при постановленні оскаржуваної ухвали, оскільки відбував покарання в Федеральній казенній установі «Лікувальний виправний заклад № 23 Управління Федеральної служби виконання покарань Росії по Волгоградській області».

З врахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права особи на захист своїх законних прав та інтересів, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 395 КПК України, колегія суддів вважає не пропущеним строк для апеляційного оскарження ухвали суду.

Висновки суду першої інстанції щодо визначення закону України про кримінальну відповідальність, яким передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим ОСОБА_5 , а саме, за частиною ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України, апелянтом не оспорюється, а тому, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Відповідно до частин 4, 5 статті 610 КК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:
1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;
2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Відповідно до клопотання Міністерства юстиції України суд може також розглянути питання про виконання додаткового покарання, призначеного вироком суду іноземної держави.
Згідно з вимогами кримінального процесуального закону України вирок іноземної держави приводиться тільки у відповідність із законодавством України.
Так, суд першої інстанції розглядаючи питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, вірно зазначив, що засудженому ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України слід визначити покарання з врахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, згідно з якими за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає найбільш суворий строк основного покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років, тому ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України не може бути визначено основне покарання більше 8 років позбавлення волі.

За вказаним кримінальним законом ОСОБА_5 слід визначити основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років 5 місяців, що призначено вироком іноземної держави, та відповідає вимогам до визначення строку покарання у вигляді позбавлення волі, передбаченим п. 2 ч. 4 ст. 610 КПК України.
Враховуючи положення п. «d» ч.1 ст.11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983, суд застосував положення ст. 69 КК України (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) та визначив ОСОБА_5 покарання без застосування, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, з огляду на те, що судом іноземної держави додаткове покарання у вигляді конфіскації майна ОСОБА_5 не призначалося, як не передбачене законодавством.
Відповідно до ст.10 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 р., яка є частиною національного законодавства, на підставі Закону України «Про приєднання України до Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб» від 22.09.1995 року N 337/95-ВР та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (надалі - Конвенції), у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.
При приведенні вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України щодо ОСОБА_5 , судом першої інстанції в повній мірі виконані вимоги ч. 4 ст. 610 КПК України та ст. 10 «Європейської конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року».
За наведеного, апеляційна скарга засудженого є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 424, 532, 602-604,610 КПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2018 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10.03.2016 року відносно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий:

Судді: