ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 633/210/14-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1312/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року кримінальне провадження № 0000648 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Веймар, Німеччина, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Вказаною ухвалою встановлено, що 20 червня 2009 року близько 20 години 00 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21061, р.н. НОМЕР_1 , рухався по автодорозі « Чугуїв Великий Бурлук» у напрямку м. Чугуєва та на 36 км + 300 м. вказаної автодороги допустив зіткнення з автомобілем « Міцубісі Паджеро-Вагон» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку.
Під час руху водій ОСОБА_7 не виконав вимоги п.п. 1.2; 11.2 і 11.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких в Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів: не рельсові транспортні засоби повинні рухатись якомога ближче до правого краю проїзної частини ; на дорогах з двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутністю суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу і невиконання цих вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з пригодою.
Порушення водієм ОСОБА_7 зазначених правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що він рухаючись по автодорозі, яка має по одній смузі для руху у кожному напрямку, виїхав на смугу зустрічного руху, тобто на смугу руху автомобіля « Міцубісі Паджеро-Вагон» р.н. НОМЕР_2 , не поступивши дорогу останньому, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів.
У результаті ДТП пасажир автомобіля ВАЗ-21061, р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_11 загинула на місці події; пасажиру ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 345-Ч/09 від 25.08.2009 р. заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя, у вигляді закритої тупої травми живота у вигляді розриву селезінки, розриву перистальної очеревини в області верхнього полюса лівої нирки, заочеревинної гематоми, що супроводжувалось крововиливом в черевну порожнину і ускладнилось травматичним шоком; пасажиру ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 344-Ч/09 від 06.08.2009 р. заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді численних саден голови і кінцівок, синяків на обличчі; рваної ( клінічно) рани лівої стопи, відкритого перелому правої плечової кістки в середній третині, закритого перелому дистального метаепіфіза лівої променевої кістки з вивихом 1-го пальця кісті, розриву селезінки і печінки, що супроводжувалось крововиливом в черевну порожнину, які в своєму клінічному перебігу супроводжувались порушенням свідомості до рівня глибокого оглушення і сопору. Комплекс вказаних ушкоджень по ступеню тяжкості в сукупності відноситься до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Також унаслідок ДТП загинув сам водій ОСОБА_7 .

Не погодившись з рішенням районного суду потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали на нього апеляційні скарги, апеляційні доводи та вимога яких є фактично тотожними.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу Печенізького районного суду від 20.12.2018 року по справі №633/210/14-к про закриття кримінального провадження та ухвалити вирок, яким виправдати обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Також просять повторно дослідити письмові докази, наявні в матеріалах справи, в тому числі протокол огляду місця події та схему ДТП, висновки експертиз, які проводились по справі, зокрема, висновок комплексної автотехнічної експертизи № 2527/2528-17 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 квітня 2018 з метою наочної демонстрації того факту, що висновки щодо винуватості ОСОБА_7 основуються на припущенні щодо належності автомобілю ВАЗ осипу ґрунту, зображеного на схемі ДТП, та щодо невиконання експертною установою ухвали суду першої інстанції від 15.05.2017 року про призначення експертизи в частині надання відповідей на поставлені питання, виходячи з варіанта, що осип ґрунту автомобілю ВАЗ не належить.
Крім того, потерпіла ОСОБА_8 просить повторно дослідити: письмову заяву свідка ОСОБА_13 від 19.08.2014 рок, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за номером в реєстрі 2905, в якій ОСОБА_13 надав письмові свідчення щодо події ДТП, очевидцем якої він був 20.06.2009 року, так як суд першої інстанції оцінку зазначеному доказові не надав; показання свідка ОСОБА_13 (прослухати технічну фіксацію судового процесу з записом допиту зазначеного свідка, який був допитаний 18 грудня 2014 року в судовому засіданні), так як оцінку показанням свідка судом першої інстанції надано не було, в оскаржуваній ухвалі не наведено мотивів відхилення показань свідка ОСОБА_13 .

Обґрунтовуючи свою вимогу апеляційну вимогу, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вказують на те, що в ході судового розгляду судом першої інстанції постановлено ухвалу від 15.05.2017 року про призначення комплексної автотехнічної експертизи. На вирішення експертизи було поставлено ряд питань, при цьому судом було ухвалено «При проведенні експертного дослідження надати відповіді в двох варіантах: 1) за умови, що осип ґрунту, зображена на схемі місця ДТП, належить автомобілю ВАЗ; 2) за умови, що осип ґрунту, зображена на схемі місця ДТП, не належить автомобілю ВАЗ». Однак, у висновку комплексної автотехнічної експертизи № 2527/2528-17 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 квітня 2018 вимоги ухвали суду про призначення експертизи не виконані, і відповідь у варіанті "за умови, що осип ґрунту, зображена на схемі місця ДТП, не належить автомобілю ВАЗ", надана не була. Висновок експерта щодо того, що автомобіль ВАЗ під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 здійснив виїзд на смугу зустрічного (по відношенню до нього) руху основується лише на припущенні щодо належності осипу ґрунту, який зображено на схемі ДТП, автомобілеві ВАЗ.
Крім того, апелянти зазначають, що судом не надано оцінки доводам сторони захисту про те, що зразки ґрунту з автомобілів, які зіткнулися в ході ДТП, не відбиралися і стовідсоткової впевненості в тому, що осип ґрунту не належав іншому автомобілю (окрім автомобіля ВАЗ), бути не може.
В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 також посилається на те, що свідок ОСОБА_13 , допитаний судом першої інстанції в судовому засіданні 18 грудня 2014 року, надав пояснення щодо того, що на смугу зустрічного руху перед зіткненням автомобілів виїхав саме автомобіль Міцубісі Паджеро, а не автомобіль ВАЗ. Показання цього свідка судом першої інстанції проігноровано, оцінку їм в оскаржуваному рішенні (ухвалі) взагалі не надано, мотив їх відхилення судом не зазначений.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи потерпілих та думку захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, а також заперечення прокурора, який посилався на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Апеляційні доводи та вимоги потерпілих щодо наявності у в оскаржуваній ухвалі порушень КПК України, на думку колегії суддів, не позбавлені правових та фактичних підстав.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , колегія суддів погоджується з обґрунтованістю їх доводів стосовно порушень вимог п.2 ч.1 ст.372 КПК України, оскільки суд визнав винним ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.286 КК України, але не розкрив та не надав оцінку в оскаржуваному судовому рішенні переліченим доказам на підтвердження встановлених судом обставинам.
Зокрема, відповідно до ст.372 КПК України, ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Однак, при складанні ухвали судом першої інстанції порушені ці вимоги кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції викладений лише зміст пояснень потерпілих та свідків; зміст експертних висновків та протоколів відтворення обстановки та обставин події дорожньо-транспортної пригоди. Зі змісту вказаних доказів вбачається , що деякі з них спростовують, а деякі підтверджують вину ОСОБА_7 ; інші докази містять інформацію , яка не впливає на суть обвинувачення, а також цитування висновків судових експертиз , залежно від питань які ставили сторони обвинувачення та захисту, без їх співставлення та аналізу з питаннями які викликають суперечки.

Разом з цим, відповідно до мотивувальної частини ухвали Печенізького районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.372 КПК України, судом не надано оцінки жодному дослідженому доказу на підтвердження своїх висновків щодо доведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, а є лише посилання суду на те, що вищенаведені докази, в їх сукупності, доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідно до п.16,17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів,
тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків,
потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах
доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не
обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або
назви проведеної експертизи тощо. З показань підсудного, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються
доказуваної обставини. Суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань,
зазначених у ст.324 КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і
відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Більш того, в мотивувальній частині ухвали судом першої інстанції не зазначено зміст показань свідка сторони захисту - ОСОБА_13 , які він надавав безпосередньо в судовому засіданні від 18.12.2014 року (а.с.103-109 т.9), та з яких саме мотивів суд не врахував ці показання при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
Окрім цього, до матеріалів судового провадження також долучена письмова заява свідка ОСОБА_13 від 19.08.2014 року, яка завірена приватним нотаріусом та згідно якої вбачається, що ОСОБА_13 досить чітко та детально виклав обставини події ДТП, яке сталося згідно пред`явленого обвинувачення, але судом першої інстанції також не надано оцінки цьому доказу сторони захисту.
Тобто, оскаржуване судове рішення не містить висновків суду щодо неврахування доказів сторони захисту про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.286 КК України, а також обґрунтованих мотивів прийнятого рішення.
Вказане свідчить про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, зокрема вимог ст. 372 КПК України і такі порушення, на думку колегії суддів, є істотними. Оскаржуване судове рішення, у такому вигляді, без встановлення судом доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, в будь-якому разі не може бути законним.
Вищезазначені обставини вказують про неповноту судового розгляду, що на думку колегії суддів, має істотне значення, оскільки під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, передбачені ст. 91 КПК України, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Встановлені при апеляційному розгляді істотні порушення вимог КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, свідчать про неналежне дотримання судом першої інстанції вимог ч.3 ст. 370 КПК України, відповідно до яких обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Колегія суддів позбавлена процесуальної можливості перевірити решту апеляційних доводів потерпілих, оскільки встановлені під час апеляційного розгляду істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та колегія суддів не має можливості їх усунути.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.
Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність декількох істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваної ухвали та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч.1 ст. 412; п. 6 ч. 1 ст. 407; п.п. 1,2, 3 ч. 1 ст. 409; п. 2 ст. 410; п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 411 КПК України.
Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених вимог КПК України не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 2, 10, 15,16, ч.1 ст.7 КПК України - законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередність дослідження доказів, а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, а в даному випадку це рішення та правові висновки у справах «Жуковський проти України», «Садак та інші проти Туреччини», де Європейський суд з прав людини констатував порушення державою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та беззаперечне право кожного обвинуваченого допитувати свідків та надавати в суді пояснення з приводу пред`явленого обвинувачення.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить врахувати та ретельно дослідити всі наведені вище обставини, перевірити версію сторони захисту та потерпілихОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо відповідності пред`явленого обвинувачення фактичним обставинам кримінального провадження, дослідженням доказів на предмет їх належності та допустимості, з дотриманням вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України.
Оскільки внаслідок скасування оскаржуваної ухвали призначається новий судовий розгляд в суді першої інстанції, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості розгляду решти апеляційних доводів потерпілихОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що обумовлює часткове задоволення їх апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 412 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю обвинуваченого скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді