ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1392/20 Справа № 205/7476/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001274 від 17 квітня 2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року, щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,-
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, остаточне покарання визначено із урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.
Так, 16.04.2019 близько 22 години 40 хвилин, знаходився біля будинку № 15 по вул. Новоорловській у м. Дніпро, де побачив відчинені двері до приміщення під`їзду вказаного будинку, в якому знаходилася кабельна продукція, що належить ПАТ «Укртелеком». В цей час, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, а саме, кабельної продукції, яку останній визначив як об`єкт свого злочинного посягання. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення повторного, таємного викрадення чужого майна (крадіжка), із корисливих мотивів, приблизно о 22 годині 55 хвилин 16.04.2019, ОСОБА_5 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, зайшов в приміщення під`їзду будинку № 15 по вул. Новоорловській в м. Дніпро, всередині якого знаходився телефонний кабель ТПП 10х2х0,4 та телефонний кабель ТПП 10x2x0,5, який належний ПАТ «Укртелеком». Знаходячись всередині зазначеного приміщення під`їзду, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, за допомогою заздалегідь заготовлених інструментів, шляхом розрізання, демонтував телефонний кабель ТПП 10x2x0,4 довжиною 10 м., вартість якого складає 165,80 грн. та телефонний кабель ТПП 10x2x0,5 довжиною 20 метрів, вартість якого складає 455,40 грн. який належить ПАТ «Укртелеком». Умисними діями ОСОБА_5 охоплювалось привласнення даного фрагменту кабелю та подальше його використання на власний розсуд. Виконати, всі дії, які ОСОБА_5 вважав необхідними для доведення злочину до кінця йому не вдалось з причин, які не залежали від його волі, так як його дії були викриті та припинені працівниками поліції на місці вчинення злочину. Своїми діями ОСОБА_5 міг спричинити ПАТ «Укртелеком» матеріальну шкоду, яка складає 621 грн. 20 коп.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити, призначити йому покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки та застосувати до нього положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015), зарахувавши в строк покарання дні його попереднього ув`язнення, із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_5 посилається на те, що за умови визнання ним своєї вини та щирого розкаяння, суд призначив йому занадто суворе покарання, тому вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, неправильно застосував положення статті 50 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який проти задоволення скарги заперечував, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам, які визнавались обвинуваченим в судовому засіданні, та на підставі чого судовий розгляд було здійснено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також вказані обставини не оспорюються і в апеляційній скарзі, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягають.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок суворості, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше судимий, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення злочинів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, офіційно не працевлаштований, на утриманні малолітніх дітей не має, за місцем мешкання характеризується задовільно.
Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд визнав визнання вини та щире каяття.
Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом визнано рецидив злочинів.
Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованого злочину з його реальним відбуванням.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання, призначене ОСОБА_5 в межах санкції ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, як і визначення остаточного покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, та за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, тому підстав вважати таке покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Ті обставини, що ОСОБА_5 свою вину визнав повністю, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, на переконання колегії суддів, не дають підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж визначеного судом.
З огляду на викладене, доводи ОСОБА_5 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.
Що стосується тверджень обвинуваченого про неправильне застосування судом положень ч. 5 ст. 72 КК України, то вони також не заслуговують на увагу.
Так, згідно з вимогами ст. 1 Закону України Про попереднє ув`язнення, попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838- VIII від 26 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року № 2046-VIII, який набрав чинності з 21 червня 2017 року, у вказану вище частину статті внесені зміни і вона викладена в новій редакції, яка передбачає зарахування судом попереднього ув`язнення у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
З системного аналізу наведених норм ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням положень ст. 5 КК України, видно, що строк попереднього ув`язнення слід зараховувати з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі лише тоді, коли злочин було вчинено до 21 червня 2017 року.
Як видно з матеріалів провадження, судом першої інстанції ОСОБА_5 , із застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України, визначено остаточне покарання, за сукупністю вироків, з урахуванням покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року, яким його було засуджено за злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, вчинений 16 липня 2018 року.
Разом з цим, в межах цього провадження ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, який він вчинив 16 квітня 2019 року.
За таких обставин, підстави для зарахування до покарання строку попереднього ув`язнення, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, в межах цього провадження відсутні.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4