УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАНИ
21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 310/4224/19
провадження № 51-2089 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року,
встановив:
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального кодексу України (даліКК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк два роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК.
Так, вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року встановлено, що 13 травня 2019 року приблизно о 07 годині 00 хвилин, знаходячись навпроти будинку № 382, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, СОТ «Хімік», ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи винятковий цинізм та супроводжуючи свої дії брудною лайкою в присутності свідка ОСОБА_6 , розпочав сварку з потерпілим ОСОБА_7 , в ході якої діючи безпричинно, з особливою зухвалістю, взяв з території свого домоволодіння №382 СОТ «Хімік» металеву арматуру, якою умисно наніс ОСОБА_7 один удар в область лівого передпліччя, спричинивши йому згідно висновку експерта №168 від 21 травня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин лівого передпліччя, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження. Одразу після цього ОСОБА_4 , продовжуючи свої хуліганські дії, порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з винятковим цинізмом, демонстративно оголив статеві органи в присутності потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року залишено без змін.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 не погоджується з вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, просить їх скасувати з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на неповне відображення показань обвинуваченого, потерпілого та свідків у оскаржуваних судових рішеннях, застосування формального підходу до оцінки об`єктивності показань потерпілого та свідків, неврахування при оцінці доказів судами змісту заяви потерпілого про вчинений злочин, недопустимість висновку судово-медичної експертизи від 23 травня 2019 року та недоведеність такої обставини що обтяжує покарання, як вчинення злочину ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до статті 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається із вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року, незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 винуватості в інкримінованому йому злочині, його вина повністю доведена дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими стороною обвинувачення, в тому числі показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , висновком судово-медичної експертизи, протоколом слідчого експерименту.
Суд зауважує, що посилання захисника на неповне відображення показань обвинуваченого, потерпілого та свідків у оскаржуваних судових рішеннях та застосування формального підходу до оцінки об`єктивності показань потерпілого та свідків, з огляду на положення статей 409, 410, 411 КПК, є підставами для перевірки судових рішень лише судом апеляційної інстанції, а досліджувати докази та вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні суд касаційної інстанції не має права. Окрім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що захисник ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду не ставив у відповідності до статті 404 КПК питання про додатковий допит свідків, або допит осіб, які не були допитані під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Доводи адвоката щодо недопустимості висновку судово-медичної експертизи від 23 травня 2019 року спростовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі від 06 лютого 2020 року, якою встановлено, що відповідно до пункту 4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ №6 від 17 січня 1995 року, у виняткових випадках допускається проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень тільки за медичними документами (історія хвороби, індивідуальна карта амбулаторного хворого тощо) за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. Судово-медична експертиза для визначення характеру і ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого була проведена на підставі медичної документації згідно ухвали слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 травня 2019 року. Виконання даного експертного дослідження було здійснено 23 травня 2019 року, тобто через 10 днів від дня отримання потерпілим тілесних ушкоджень. При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що експерту, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, було надано медичну карту амбулаторного хворого, яка містила у собі вичерпні дані про характер ушкоджень потерпілого, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. Окрім того, зазначене дослідження було проведено за встановленою КПК процедурою, зміст висновку відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу, містить докладний опис фактичного матеріалу, а також логічно побудовані висновки. Відтак, зазначений доказ обґрунтовано визнано належним і допустимим судами першої та апеляційної інстанції, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Посилання адвоката ОСОБА_5 на неврахування при оцінці доказів змісту заяви потерпілого про вчинений злочин спростовується Судом з наступних міркувань. Згідно з приписами частини 2 статті 55 КПК, заява особи про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або про залучення її до провадження як потерпілого є правовим підґрунтям для набуття нею відповідного процесуального статусу у кримінальному провадженні, що, в свою чергу, обумовлює наявність певних процесуальних прав та покладає на таку особу відповідні процесуальні обов`язки. Апеляційний суд, зазначаючи у своїй ухвалі, що заява потерпілого про злочин не є письмовим доказом в розумінні статті 84 КПК та положень частини 4 статті 95 КПК, намагався розтлумачити апелянту, що інформація, яку особа зазначає у заяві не відноситься до такого процесуального джерела доказів, як показання, а, згідно з частиною 4 статті 95 КПК, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Саме тому суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях не посилаються на зміст зазначеної заяви, що не впливає на правильність висновків суду.
Запорізьким апеляційним судом в ухвалі від 06 лютого 2020 року було спростовано й доводи адвоката ОСОБА_5 про недоведеність такої обставини що, обтяжує покарання, як вчинення злочину ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння. З цього приводу суд обґрунтовано зазначив, що показання потерпілого та свідка є процесуальним джерелом доказів, а тому суд першої інстанції мотивовано поклав в основу вироку зазначені показання щодо перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння та в подальшому визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання останнього. Окрім того, встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння можливе шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно за результатами відповідного огляду.
Обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції підтверджується і тим, що згідно з положеннями статті 404 КПК, дослідження доказів апеляційним судом здійснюється лише за клопотанням учасників судового провадження, проте суд зазначив, що ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_4 не заявлялось клопотань про дослідження апеляційним судом доказів, з`ясування або встановлення тих чи інших обставин.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, під час розгляду судами першої та апеляційної інстанції колегією суддів не встановлено.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись статтею 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року.
Ухвала Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3