Справа № 755/8057/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2019 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000130 від 27 червня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 звернулась до суду із клопотанням про арешт майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., з метою збереження речових доказів.
Вказане клопотання обґрунтовує тим, що Київською місцевою прокуратурою №4 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному проваджені, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000130 від 27.06.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
В судовому засіданні 20.12.2019 року прокурор повідомила, що було накладено арешт на вищевказану квартиру, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, однак дана ухвала була скасована Київським апеляційним судом. Підтвердження вказаного прокурор не надала. У зв`язку з чим судове засідання було перенесено. Проте у судове засідання 24.12.2019 року прокурор не з`явилася, подала заяву про розгляд клопотання за її відсутності, вказала, що на задоволенні клопотання наполягає, підтверджуючих скасування арешту майна документів суду не надала.
Власник майна в судові засідання не з`явився, про дату та час розгляду клопотання повідомлений належним чином.
Дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним з заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Оскільки підставою арешту майна є наявність в сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої ст. 170 КПК України.
Проте, у судовому засіданні прокурор вказала, що у кримінальному провадженні №0000130 від 27 червня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 04.07.2018 було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м.
Дослідивши надані матеріали, враховуючи відповідно до вимог ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає необхідним відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, у зв`язку з його необґрунтованістю.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 98,170-172, 309, 310 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000130 від 27 червня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя: ОСОБА_1