Постанова
Іменем України

03 березня 2020 року

м. Київ
справа № 332/2965/17
провадження № 51-3464 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 16 вересня 2002 року Апеляційним судом Запорізької області за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, звільненого ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 11 лютого 2016 року , якою на підставі ст. 72 КК зараховано в строк покарання 8 місяців 18 днів попереднього ув`язнення, звільненого 14 липня 2016 року за відбуттям покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Відповідно до вироку, 22 липня 2017 року о 23.00 год, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись разом із ОСОБА_8 біля будинку №7 по вулиці Вроцлавській у м. Запоріжжі, під час конфлікту його тещі ОСОБА_9 з ОСОБА_10 , завдав останньому одного удару кулаком в живіт, від чого потерпілий впав на клумбу. Після того, як ОСОБА_10 піднявся, ОСОБА_7 завдав йому ще одного удару кулаком в підборіддя, від якого ОСОБА_11 впав на асфальт. Потім, ОСОБА_7 , діючи з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , завдав йому одного удару ногою зверху вниз в грудну клітку, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження. Внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні помер.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу обвинувального вироку недопустимі докази, не перевірив версію сторони захисту щодо вчинення злочину іншою особою. Вказує на неправильну кваліфікацію дій засудженого, оскільки він діяв з метою захисту родичів від протиправного посягання з боку потерпілого. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-медичної експертизи з метою перевірки обставин завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 свідком ОСОБА_8 . Крім того, сторона захисту вважає, що апеляційний суд порушив право засудженого на захист, позбавивши засудженого можливості в судовому засіданні повторно допитати свідків.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
У судовому засіданні прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення касаційної скарги та проси судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями самого засудженого ОСОБА_7 , який не заперечував, що він під час конфлікту завдав ОСОБА_10 декілька ударів ногами та руками по голові та тулубу, показаннями свідка ОСОБА_8 щодо обставин конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , під час якого останній завдав потерпілому удару ногою в груди; показаннями свідка ОСОБА_12 , який був безпосереднім очевидцем події і підтвердив, що бив потерпілого лише ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 намагався його відтягнути.
Крім того, згідно даних протоколу слідчого експерименту від 25 липня 2017 року, свідок ОСОБА_9 , яка була безпосереднім очевидцем події кримінального правопорушення і на статисті продемонструвала локалізацію завданого ОСОБА_7 удару ногою в груди ОСОБА_10 .

Також, зазначені обставини під час слідчого експерименту підтвердив свідок ОСОБА_8 , який детально відтворив механізм завдання ОСОБА_7 удару ногою в груди потерпілому ОСОБА_10 .
Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 2603 від 21 вересня 2017 року, причиною смерті ОСОБА_10 стала закрита тупа травма грудної клітки з пошкодженням легенів та серця, що утворилася в результаті одноразового ударного травматичного впливу тупим предметом в груди. Зазначені ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Отже, враховуючи сукупність обставин за яких відбувався конфлікт, кількість, характер та локалізацію завданих тілесних ушкоджень потерпілому по голові та в груди, поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, який не переставав завдавати потерпілому тілесних ушкоджень, а його дії були припинені тільки завдяки свідку ОСОБА_8 , переконливо свідчать про те, що засуджений ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх негативні наслідки у виді заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого, тобто його умисел був спрямований саме на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких була спричинена смерть потерпілому.
Таким чином, з огляду на наведені вище докази, колегія суддів приходить до висновку, що під час конфлікту з ОСОБА_7 та його родиною, потерпілий ОСОБА_10 не становив для них будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання в ОСОБА_7 не виникало.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК.

Твердження захисника, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні судово-медичної експертизи з приводу завдання тілесних ушкоджень потерпілому свідком ОСОБА_8 є неспроможними, оскільки відповідно до ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, яке у даному провадженні ОСОБА_13 не висувалося. При цьому, згідно даних висновку судово-медичної експертизи №339/к від 22 вересня 2017 року, встановлено, що тяжкі тілесні ушкодження в потерпілого ОСОБА_10 могли утворитися за обставин на, які вказувала свідок ОСОБА_9 під час слідчого експерименту, а саме внаслідок завдання ОСОБА_7 одного удару ногою в грудну клітку лежачому ОСОБА_10 .
Також, усупереч доводам захисника, при здійсненні кримінального провадження суд апеляційної інстанції в цілому дотримався засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки, відповідно до положень

ст. 404 КПК, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. При цьому, відмова у задоволенні клопотання за відсутності встановлених апеляційним судом порушень допущених судом першої інстанції при дослідженні доказів не утворює обґрунтованих підстав для повторного дослідження всіх доказів у справі і не свідчить про порушення апеляційним судом кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Інші доводи в касаційній скарзі аналогічні доводам, викладеним у апеляційній скарзі захисника та засудженого були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону, всі доводи

в апеляційних скаргах суд перевірив та дав на них змістовні відповіді, а ухвала

в цілому відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, тому касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року, суд

ухвалив:
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3