Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю
секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання та зазначено, що місцевий суд в межах територіальної юрисдикції якого відбуває покарання засуджений, не має права на перегляд постановлених вироків, які набрали законної сили.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з прийнятим рішенням, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити повністю його клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що він не погоджується з призначеним йому покарання та вважає, що йому всупереч вимог закону було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі за ст. 93 КК України (редакції 1960 р.) оскільки суд вийшов за межі запропонованого прокурором покарання, який наполягав на призначенні строкового виду покарання 15 років позбавлення волі.

Крім того, зазначає, що станом на 15.12.2019 року він відбув більше ніж 25 років позбавлення волі, що свідчить про те, що він відбув граничний термін позбавлення волі за кримінальним законом редакції 1960 року.

Крім цього, вказує, що 22 лютого 2000 року було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, цей закон не має зворотної дії у часі, оскільки погіршує становище та вважає, що в разі винесення обвинувального вироку щодо нього за ст. 93 КК України максимальне покарання йому могло бути призначено лише 15 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та засудженого, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 пп. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Перевіряючи в касаційному порядку вирок Харківського обласного суду від 14.06.2001 року щодо ОСОБА_8 . Верховний Суд України у своїй ухвалі від 25.12.2001 року вказав, що покарання засудженому призначено у відповідності з вимогами закону.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України, редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України, редакції 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконання вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України засуджений ОСОБА_9 просив суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Про те, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

За таких обставин суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі, підстав для скасування ухвали суд першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року, якою ОСОБА_8 відмовлено у звільненні від відбування покарання - без змін.

Судді: