№ 336/7433/18
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілого і цивільного позивача адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ільченково Токмацького району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою (10 класів), неодруженого, що не працює, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

за ст. 286 ч. 1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2018 року, близько 18 години 25 хвилин, обвинувачений, керуючи автомобілем «ЗАЗ TF 698 K», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині проспекту Моторобудівників, з боку вулиці Іванова в напрямку вулиці Героїв 55 бригади, в м. Запоріжжі, в той час, як потерпіла ОСОБА_4 в районі будинку № 23 по проспекту Моторобудівників здійснювала перехід проїзної частини по нерегульованому пішохідному переходу, що позначений дорожньою розміткою «Зебра» та дорожнім знаком «Пішохідний перехід», зліва направо за напрямком руху автомобіля «ЗАЗ TF 698 K».

Наближаючись до означеного нерегульованого пішохідного переходу, обвинувачений, який мав можливість побачити потерпілу, що перетинала проїзну частину по пішохідному переходу, всупереч вимог п. 18.1 «Правил дорожнього руху України», згідно із яким водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода або небезпека, не зменшив швидкість руху аж до зупинки транспортного засобу та, не надавши переваги в русі пішоходу, виїхав на пішохідний перехід, де скоїв наїзд на ОСОБА_4 передньою правою частиною кузова автомобіля.

Внаслідок описаної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла зазнала тілесні ушкодження у вигляді закритого багатоуламкового імпресійного перелому латерального виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів до 10 мм, з проходженням лінії перелому через міжвиросткове возвишення, з розвитком травматичного синовіту, а також закритого повного вивиху лівої плечової кістки, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, строком більш ніж на 21 день.

Винуватість обвинуваченого у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій тілесне ушкодження середньої тяжкості за встановлених судом обставин, підтверджує сукупність таких досліджених у судовому засіданні доказів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні порушення правил безпеки руху за вказаних в обвинуваченні обставин і дав детальні показання про мотиви і фактичні обставини вчинення кримінально караного діяння.

Пояснив, що о 18 години 30 хвилин дня, до якого відноситься подія злочину, керуючи зазначеним в обвинуваченні транспортним засобом, рухався про проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі в бік вулиці Уральської, коли з двору одного з будинків перед його автомобілем виїхала машина, яку обвинувачений почав об`їжджати , внаслідок чого скоїв наїзд на потерпілу, що перетинала проїзну частину по пішохідному переходу зліва направо по відношенню до автомобіля обвинуваченого. Перебуваючи на смузі руху свого автомобіля, він побачив потерпілу ОСОБА_4 та, намагаючись уникнути наїзду, став повертати автомобіль праворуч, проте уникнути удару не сталося можливим, і він здійснив наїзд на жінку правою передньою частиною свого автомобіля, що зумовило падіння пішохода. Автомобіль він зупинив приблизно на відстані півтора метри від наїзду. Коли він вийшов з автомобіля, потерпіла сиділа на бордюрі, і він запропонував їй надання допомоги. Обвинувачений пояснив, що місце переходу оснащене як дорожньою розміткою, так і дорожнім знаком, що вказують на наявність пішохідного переходу.

У вчиненні злочину обвинувачений щиро розкаявся.

Обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди підтвердила в суді потерпіла, яка пояснила, що у вказаний в обвинуваченні час переходила дорогу у встановленому місці, а саме: по нерегульованому пішохідному переходу неподалік від будинку № 23 по проспекту Моторобудівників (колишній вулиці 8 Березня) в м. Запоріжжі, коли несподівано для неї зазнала наїзду автомобіля. Описані події сталися через 3-4 секунди після того, як вона ступила на проїзну частину.

Характер та ступінь тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень випливає з висновку дослідженого судом експертного дослідження, відповідно до якого тілесні ушкодження потерпілої ОСОБА_4 у вигляді закритого багатоуламкового імпресійного перелому латерального виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів до 10 мм, з проходженням лінії перелому через міжвиросткове возвишення, з розвитком травматичного синовіту, закритого повного вивиху лівої плечової кістки, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, строком більш ніж на 21 день, утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини автомобіля, що рухався, в умовах дорожньо-транспортної пригоди, в строк, що зазначений в матеріалах справи (а. с. 154-156).

До доказів на користь визнаного судом доведеним обвинувачення суд приймає і висновок судової інженерно-транспортної експертизи, за висновками якої невідповідність дій водія автомобіля «Деу Сенс», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_4 шляхом зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки до місця наїзду на пішохода, вимогам п. 18.1 «Правил дорожнього руху України» з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 145-153).

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють подію злочину.

Як випливає із змісту ст. 94 КПК України, суд оцінює сукупність зібраних в справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сукупність наведених судом фактичних даних (доказів), які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого утворюють диспозицію частини першої статті 286 КК України, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення за цією нормою Закону про кримінальну відповідальність, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів.

Таким чином, суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Цивільний позов в кримінальному провадженні вирішений шляхом отримання пояснень представника цивільного позивача, цивільного відповідача - обвинуваченого, його представника.

Представник цивільного позивача суду пояснив, що позовні вимоги становлять витрати з лікування у сумі 37479 грн. 99 коп., моральна шкода у сумі 100000 грн.

Витрати з лікування, а також 1784 грн. моральної шкоди, яка належить стягненню із страховика, просить стягнути з страхової компанії, а 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди просить покласти на обвинуваченого.

Моральну шкоду позивач пояснює емоційними переживаннями потерпілої у зв`язку з протиправним ушкодженням здоров`я, тривалістю його відновлення, неможливістю захистити своє право у позасудовому порядку. Психологічні страждання зумовили звернення позивача за психологічною допомогою до фахівців, які встановили, що посттравматичний стресовий розлад у потерпілої викликає значне порушення функціонування у соціальній сфері, позивач потребує регулярної психологічної допомоги, підключення техніки та прийомів, спрямованих на вивільнення емоцій з рефлексією почуттів, проведення обстеження через шість місяців після травмуючої події.

Цивільний відповідач обвинувачений - позов до нього про відшкодування моральної шкоди визнав в сумі 10000 грн., заявивши, що, на його думку, такий розмір відшкодування буде співмірним як глибині емоційних страждань потерпілої, так і його майновому стану. При вирішенні цивільного позову просить врахувати поведінку на дорозі пішохода, яка почала рух по переходу, здійснюючи розмову по телефону, та не переконавшись у безпеці своїх дій.

Представник страхової компанії позов не визнав, у відзиві на нього зазначивши таке.

Підставою для відшкодування шкоди, що заподіяно джерелом підвищеної небезпеки є наявність вини застрахованої особи, яка встановлена рішенням суду, і оскільки страхова компанія не володіє відомостями про встановлену вину ОСОБА_6 , у неї відсутні правові підстави для виплати відшкодування.

За умови встановлення вини ОСОБА_6 , на думку представника відповідача, позовні вимоги про відшкодування витрат на лікування у відповідності до вимог ст. 24.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом охорони здоров`я.

Так як позивач документально не підтвердила вказані обставини, позов підлягає залишенню без задоволення і з цих підстав. При цьому відповідач в особі свого представника зауважує на тому, що навіть, якщо не брати до уваги відсутність документального підтвердження понесених позивачем витрат з відновлення її здоров`я з боку відповідної установи охорони здоров`я, серед наданих позивачем чеків про сплату нею медичних послуг є два, а саме: чек на 121 грн. 50 коп. та на 850 грн., з яких неможливо встановити вид послуги, відтак ці витрати можна кваліфікувати як неналежні до лікування отриманих в ДТП травм. Таким чином, витрати на лікування сумі 28741 грн. 67 коп., а не 30446 грн. 33 коп., про стягнення яких просить позивач в первісному позові, містять належну до цього провадження інформацію про вартість витрат на лікування потерпілої.

Самостійною підставою для відмови у здійсненні страхової виплати є і відсутність повідомлення потерпілої про дорожньо-транспортну пригоду, в якій вона зазнала шкоди, а також неподання нею заяви та інших передбачених законом документів, необхідних для отримання права на виплату страхового відшкодування.

У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про відмову в задоволенні позову до страховика.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і його представника, вивчивши доводи відзиву, суд вважає, що позов в частині вимог як до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», так і до обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Розв`язання цивільного позову в кримінальному провадженні внормовано статтею 128 КПК України, відповідно до якої особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільно-правову відповідальність обвинуваченого як володільця джерела підвищеної небезпеки застраховано на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4349574 публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (а. с. 165).

Відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК України, положення якої в силу закону належить застосовувати при вирішенні цивільного позову в кримінальному провадженні і з якої слідує, що застрахована особа у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З наведеного положення законодавства випливає, що відповідальність особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, настає лише у разі недостатності страхового відшкодування.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до його преамбули регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Вирішуючи позов на користь потерпілого, суд знаходить неспроможними твердження представника цивільного відповідача про необхідність відмови у задоволенні позову до страховика через відсутність процесуального рішення суду, яке констатувало б вину застрахованої особи в дорожньо-транспортній пригоді, оскільки зазначений цивільний позов розглядається в кримінальному провадженні відповідно до правил кримінального процесуального законодавства про право особи, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди і яка визнана потерпілим від порушень правил безпеки руху, що утворюють склад кримінально караного діяння, пред`явити цивільний позов до особи, яка за законом несе відповідальність за шкоду, завдану діянням обвинуваченого.

І так як страховик є відповідальним за відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому застрахованою особою, якою є обвинувачений, а відповідно до завдань кримінального провадження суд одночасно с вирішенням питання про винуватість особи вирішує питання про цивільно-правові наслідки її дій, суд не може погодитися з ґрунтовністю цих доводів.

Дійшовши зазначеного висновку, суд, крім наведених міркувань, враховує і зміст статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 35.2 якої містить вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про страхове відшкодування, в якому немає вимоги про надання процесуального документу, яким встановлено вину застрахованої особи, а також зміст статті 37 Закону, яка встановлює підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування і не містить такої підстави для відмови, на яку посилається представник.

Що стосується заяви про необґрунтованість вимог через неподання потерпілим заяви про настання страхового випадку, потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

У системному зв`язку зі статтею 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з таких способів звернення за відшкодуванням завданої шкоди.

Якщо розмірковувати про право цивільного позивача на судовий захист крізь призму положень пункту 37.1.4. Закону, відповідно до якого неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, то звернення позивача до суду з позовом 4 січня 2019 року, тоді як подія дорожньо-транспортної пригоди сталася 31 жовтня 2018 року, свідчить про дотримання нею встановленого законом строку і відсутність підстав для відмови в задоволенні позову з цих мотивів.

Вирішуючи вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої, суд знаходить їх ґрунтовними і такими, що підлягають задоволенню, оскільки згідно із ст. 24 Закону у зв`язку із лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі здоров`я, медичним лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

При цьому суд знаходить ці вимоги такими, що частково, а саме: в сумі 35603 грн. 23 коп., підтверджені наданими документами, що обґрунтовують вартість лікування та доставки потерпілої до медичного закладу.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача разом з тим погоджується, що основна кількість препаратів та медичних послуг, що вжиті під час відновлення здоров`я потерпілої, є належними до отриманих нею травм (а. с. 90); використання та застосування в подальшому певних препаратів випливає із змісту виписки із медичної карти стаціонарного хворого (а. с. 53); факт набуття цих лікувальних засобів логічно підтверджують надані цивільним позивачем та її представником чеки і квитанції, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині в наведеній сумі без врахування вартості послуг, зміст яких не сталося можливим встановити (850 грн. + 121 грн. 50 коп.), а також послуг, що не належні до отриманих ушкоджень здоров`я, якими є добровільні пожертвування (в сумі 150 грн. на а. с. 120), плата за розрахунково-касове обслуговування при прийманні платежів готівкою (в сумі 21 грн. 60 коп. на а. с. 119).

Розмір і випадки відшкодування страховиком моральної шкоди внормовані статтею 261 Закону, відповідно до якої страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Вирішуючи вимоги про розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд керуючись наведеними положеннями спеціального Закону визначає, що шкоду у відшкодування моральних страждань, яку належить покласти на страховика, становить 1780 грн.

Вирішуючи вимоги до обвинуваченого, суд виходить з таких міркувань.

Вирішуючи позов, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України і роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступень вини обвинуваченого, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вимоги позову, на думку суду, є обґрунтованими, такими, що випливають з емоційних переживань потерпілої у зв`язку з протиправним ушкодженням її здоров`я, яке (ушкодження) характеризується суттєвими обмеженнями в реалізації рухових здібностей та містить ризики для повноцінної життєдіяльності особи.

Бере суд до уваги і вік потерпілої, яка є особою похилого віку, непрацездатною і непрацевлаштованою, страждає хронічними серцево-судинними захворюваннями, що у сукупності посилює глибину переживань потерпілої та свідчить про певні труднощі в поновленні звичного способу життя і можливості підтримувати власну життєдіяльність на гідному рівні в подальшому.

Враховує суд у відповідності до ст. 1193 ЦК України і майновий стан обвинуваченого, який перебуває на межі віку працездатності; його непрацевлаштованість.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що сума у 25000 грн. у відшкодування моральних страждань потерпілої, які належить стягнути на її користь з цивільного відповідача, є такою, що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості, а також є домірною глибині емоційних страждань потерпілої і майновому стану обвинуваченого.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання. а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_6 скоїв кримінально каране діяння невеликої тяжкості.

Враховує суд і відсутність у обвинуваченого судимостей та фактів притягнення до кримінальної відповідальності, що в цілому свідчить про суспільну безпечність його особи.

Крім того, суд бере до уваги, що склад злочину, винним у якому визнано ОСОБА_6 , характеризується необережною формою вини по відношенню до наслідків у вигляді ушкодження здоров`я.

Пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами є щире каяття та сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи.

Обтяжуючих його покарання обставин в суді не встановлено.

Відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, роботу хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, пом`якшуючі його покарання обставини, а також відсутність обтяжуючих обставин дають суду підстави для призначення покарання, передбаченого санкцією частини статті звинувачення, у виді обмеження волі в мінімальному розмірі, встановленому Загальною частиною Закону України про кримінальну відповідальність, а також для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування вказаного виду покарання, а також інституту звільнення від його відбування, на переконання суду, не зашкодить реалізації цілей покарання.

Перелічені судом обставини, а також необхідність постійної експлуатації транспортного засобу, що обумовлена особливостями виконуваної обвинуваченим за договором підряду роботи, дають підстави для незастосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією статті обвинувачення як альтернативне.

Процесуальні витрати з проведення інженерно-транспортної експертизи в сумі 1430 грн., докази здійснення яких надані суду, у відповідності до вимог ст. 124 КПК належить покласти на обвинуваченого, стягнувши їх на користь держави.

Речовий доказ автомобіль «ЗАЗ TF 698 K», реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання обвинуваченому, - підлягає поверненню йому за належністю.

У відсутність клопотань учасників кримінального провадження щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, з урахуванням його належної процесуальної поведінки суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід, який на стадії досудового розслідування не обирався.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, що передбачений ст. 286 ч. 1 КК України, та призначити покарання у виді одного року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_4 у відшкодування майнової шкоди 35603 грн. 23 коп., у відшкодування моральної шкоди 1780 грн.

Решту вимог до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» залишити без задоволення.

Цивільний позов до ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Решту вимог до ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_6 у доход держави витрати з проведення судової експертизи у сумі 1430 грн.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1