ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №326/806/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/252/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Приморськ Приморського району Запорізької області, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 08 червня 2004 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;
- 10 березня 2005 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.3 ст. 185, ст.71 КК України до 4 років позбавлення волі; постановою Веселівського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2006 року на підставі ст.82 КК України невідбутий строк 1 рік 10 місяців 27 днів замінено на виправні роботи з утриманням 10% заробітку; 06 грудня 2006 року звільнився з Веселівської ВК Запорізької області №8;
- 30 червня 2009 року Приморським районним судом Запорізької області за ст.395 КК України до одного місяця арешту; звільнений 10 вересня 2009 року з Вільнянського СІЗО Запорізької області № 11 у зв`язку з відбуттям строку покарання;
- 25 листопада 2010 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі; звільнився умовно-достроково 27 червня 2012 року з Оріхівської ВК Запорізької області № 88 на підставі ст.81 КК України за постановою Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 червня 2012 року з невідбутим строком 11 місяців 21 день;
- 10 жовтня 2013 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.122, ч.3 ст.185, 70 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ст.ст.71,72 КК України приєднано покарання за вироком Приморського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2010 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці; звільнився умовно-достроково 08 лютого 2016 року з Оріхівської ВК Запорізької області № 88 на підставі ст.81 КК України за постановою Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2016 року з невідбутим строком 7 місяців;
- 15 вересня 2016 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі; на підставі ст.71 КК України приєднано покарання за вироком Приморського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2013 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць; звільнився 07 березня 2017 року з Вільніняського УВП Запорізької області № 11 у зв`язку з відбуттям строку покарання,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням Приморського районного суду Запорізької області.

Заступник прокурора області ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Приморського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125 КК України до 1 року обмеження волі та на підставі ст.75,76 КК України звільнено від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину, а також покладено на обвинуваченого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В апеляційній скарзі прокурор не оспорює обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який раніше шість разів притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, має судимості, які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, злочин вчинив хоча і невеликої тяжкості, проте пов`язаний із насильством у сім`ї за наявності обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочину.

Згідно з вироком суду, 11 травня 2019 року, близько 19:30 години, ОСОБА_6 прийшов до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де він мешкає разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 . Діючи на ґрунті раптово виниклих ревнощів до своєї співмешканки ОСОБА_6 , знаходячись у коридорі вказаного будинку, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно схопив лівою рукою за праве передпліччя ОСОБА_9 , чим спричинив останній тілесні ушкодження. Потім ОСОБА_6 , в продовження свого злочинного наміру, умисно завдав одного удару кулаком правої руки в праву область обличчя ОСОБА_9 , від чого остання, втративши свідомість, впала на підлогу. Після чого ОСОБА_6 припинив свої протиправні дії та пішов з будинку.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №156 від 15 травня 2019 року, діями ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі, на правій верхній кінцівці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, згідно з п.п.2.3.2 (б) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України, від 17 січня 1995 року.
Крім того, діями ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді рани на обличчі, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, згідно з п.п.2.3.2 (а) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в межах заявлених вимог; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, та є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин провадження, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким не оспорюється.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання з випробуванням, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, думку потерпілої, яка не має до нього претензій матеріального та морального характеру. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів.
З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті обвинувачення, але на мінімальний строк.

Проте, мотивуючи свої висновки про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення та не врахував належним чином те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти життя та здоров`я особи, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, ніде не працює, окрім того, до обвинуваченого вже застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням та умовно-дострокове звільнення, однак він знову вчиняв умисні злочини, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення, та, відповідно, підвищену суспільну небезпеку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку про те, що для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання достатніх підстав немає, на що обґрунтовано вказує прокурор в апеляційній скарзі.

За таких обставин звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованим та такими, що не відповідають засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України.

З врахуванням викладеного, вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому в зазначеній частині підлягає скасуванню на підставі ст.ст.409,413,420 КК України, з ухваленням нового вироку.

Враховуючи ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого у сукупності, наявність вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання, та обставини, що його обтяжує - рецидиву злочинів, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, але на мінімальний строк - 1 рік, з реальним його відбуванням, тобто без застосування положень ст.ст.75,76 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Приморського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125 КК України, в частині призначеного останньому покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання:

за ч.2 ст.125 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку у виконання.

У решті вирок суду першої інстанції у відношенні ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу 17.03.2020 Справа№ 326/806/19