Справа № 152/515/19
В И Р О К
іменем України

01 липня 2020 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/515/19
Провадження №1-кп/152/8/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вила-Ярузькі Чернівецького району Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого 29.10.2019 року Немирівським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на два роки в силу вимог ст.75 КК України та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000104 10.04.2019 року,

з участю:
сторін кримінального провадження
зі сторони обвинувачення
начальника Шаргородського відділу
Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4
законного представника
малолітнього потерпілого ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

учасника судового

провадження:

представника Шаргородського

РС з питань пробації ОСОБА_6 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 з 01.11.2018 року по 31.03.2019 року злісно ухилявся від сплати встановлених судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.12.2017 року коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по ј частині заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, будучи працевлаштованим у період січня-лютого 2019 року та отримуючи заробітну плату, про своє місце роботи державного виконавця не повідомляв, приховавши таким чином факт отримання доходів, а після звільнення з роботи, не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, маючи доходи від тимчасових заробітків, їх не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно судове рішення не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 9053,75 грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 14.12.2017 року по 31.03.2019 року в сумі 26327,09 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 17.04.2019 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що не оспорює обставини, які викладені в обвинувальному акті від 17.04.2019 року.

Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що від шлюбу з ОСОБА_5 він має неповнолітнього сина: ОСОБА_7 . Він обізнаний, що за судовим наказом повинен сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , проте аліментів не сплачував взагалі, оскільки не був працевлаштований на постійну роботу, а від непостійних тимчасових заробітків на різних роботах отримував незначний дохід 1500-2000 грн., який витрачав на власні потреби. Він знає про необхідність сплати аліментів та заборгованості по аліментах, але ухилився від сплати умисно, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Просить його суворо не карати, так як він щиро розкаюється, має намір частинами сплачувати заборгованість по аліментах та щомісячно сплачувати аліменти на утримання сина, оскільки самостійно знайшов роботу та працевлаштується.

Прокурор ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_5 зазначила, що не оспорює фактичні обставини справи і не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, оскільки не оспорює фактичні обставини справи.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 17.04.2019 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_5 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та законному представнику малолітнього потерпілого ОСОБА_5 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, а також досудову доповідь, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), а саме: обвинувачений ОСОБА_3 з 01.11.2018 року по 31.03.2019 року злісно ухилявся від сплати встановлених судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.12.2017 року коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по ј частині заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, будучи працевлаштованим у період січня-лютого 2019 року та отримуючи заробітну плату, про своє місце роботи державного виконавця не повідомляв, приховавши таким чином факт отримання доходів, а після звільнення з роботи, не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, маючи доходи від тимчасових заробітків, їх не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно судове рішення не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 9053,75 грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 14.12.2017 року по 31.03.2019 року в сумі 26327,09 грн.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.164 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Виходячи з норми ст.12 КК України (в редакції, що діяла на момент вчинення злочину), вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.164 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

ОСОБА_3 щиро розкаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 17.04.2019 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к, з якого вбачається, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди… Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 раніше притягався до кримінальної відповідальності, зокрема, 17.02.2010 року вироком Немирівського районного суду Вінницької області за ч.ч.2, 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; 29.10.2019 року вироком Немирівського районного суду Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на два роки в силу вимог ст.75 КК України, з покладенням обов`язків, встановлених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України (а.с.136-137, 138-140).

За зареєстрованим місцем проживання у с. Джурин ОСОБА_3 характеризується задовільно, як особа, яка притягувалася до адміністративної відповідальності, щодо якої надходили скарги на поведінку (а.с.133).

За попереднім місцем проживання Березівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області ОСОБА_3 характеризується як особа, що не працює, вживає спиртні напої, вчиняє домашнє насильство (а.с.132).

Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Так як досудова доповідь не містить відмітки про ознайомлення ОСОБА_3 із змістом доповіді, оскільки останній не прибув для ознайомлення з доповіддю, то вона оголошена головуючим суддею у судовому засіданні.

Представник органу пробації ОСОБА_6 підтримала досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 не висловила зауважень щодо досудової доповіді.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що має зауваження щодо досудової доповіді, зокрема в тій частині, що стосується неможливості його виправлення без ізоляції від суспільства, оскільки він виправив свою поведінку, самостійно знайшов роботу, має плани на майбутнє щодо офіційного працевлаштування та погашення заборгованості по аліментах, перебуває у цивільному шлюбі і його цивільна дружина вагітна, тому вважає можливим своє виправлення без ізоляції від суспільства.

З досудової доповіді, що складена інспектором Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 09.08.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів, відбував покарання у виді позбавлення волі в цілому протягом 14 років. Крім того, ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.ст.173-2, 176, 187, 178 КУпАП. На теперішній час ОСОБА_3 створив сім`ю, проживає у незареєстрованому шлюбі з дружиною, власного житла не має, не працює, має тимчасові заробітки, на обліках у пошуку роботи не знаходиться. До того ж, з досудової доповіді вбачається, що ОСОБА_3 не знаходиться на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ; за зареєстрованим місцем проживання зарекомендував себе задовільно (а.с.67-69).

Крім того, досудова доповідь містить розділ 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення», з якого вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб високий.

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього не можливе без обмеження волі, оскільки, на думку укладача досудової доповіді, існує висока небезпека обвинуваченого для суспільства і застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах обмеження волі (а.с.67-69).

Суд частково приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, в частині інформації, що характеризує особу останнього за місцем проживання, щодо готовності до зміни способу свого життя, працевлаштування.

Разом з тим, суд не приймає до відома висновок органу пробації про те, що наявні високі ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки ОСОБА_3 для суспільства і окремих осіб, оскільки означений висновок органу пробації ґрунтується на перерахуванні судимостей ОСОБА_3 , тоді як злочин ним вчинено не у період відбування покарання за попередніми вироками.
З урахуванням обставини, що пом`якшує покарання та враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся та усвідомив протиправну поведінку, а також з урахуванням думки законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_5 , яка при призначенні покарання покладається на вирішення суду, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді громадських робіт.
Таким чином, виходячи з аналізу доказів про особу обвинуваченого, суд вбачає підстави для застосування до ОСОБА_3 пробації системи наглядових та соціально-виховних заходів, що застосовуються за рішенням суду та відповідно до закону до засуджених, виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі (п.6 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію»).

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання за ч.1 ст.164 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Крім того, суд вважає, що покарання ОСОБА_3 слід призначити з врахуванням вимог ч.4 ст.70 КК України, оскільки він засуджений 29.10.2019 року вироком Немирівського районного суду Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на два роки в силу вимог ст.75 КК України, з покладенням обов`язків, встановлених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України (а.с.138-140).

Так, у частині 4 статті 70 КК України визначено, що за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При цьому, суд дотримується правових роз`яснень, що містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (з наступними змінами), відповідно до яких коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення,

вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за

який вона засуджується до покарання, що належить відбувати

реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного

складання призначених покарань не допускається. За таких умов

кожний вирок виконується самостійно.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти особистих прав його малолітньої дитини ОСОБА_7 , який, відповідно до вимог ст.51 Конституції України, має право на утримання від свого батька до досягнення повноліття, а відповідно до вимог ст.ст.27, 28 Конвенції про права дитини від 10.11.1989 року, що ратифікована Україною відповідно до Постанови ВР №789-ХІІ від 27.09.1991 року, має право на рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, на освіту, і, при цьому, основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, несуть батьки, які виховують дитину.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.164 КК України, суд
засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді громадських робіт на строк сто двадцять годин.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді громадських робіт на строк сто двадцять годин за цим вироком з урахуванням вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 29.10.2019 року, за яким ОСОБА_3 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на два роки в силу вимог ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, який виконувати самостійно.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1