Ухвала
Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 653/3030/17

провадження № 51- 9684 ск18

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 31 серпня 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 31 серпня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, неодруженого, працюючого в ТОВ «Дніпро» - агроном, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні малолітню дитину, визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без зміни.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що 07 липня 2017 року, близько 01 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Мitsubishi L200» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Азовській, у м. Генічеську Херсонської області, у порушення вимог п.п. 2.3 б), 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху, щоб забезпечити контрольований рух автомобіля та можливість зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, внаслідок чого не впоравшись з керуванням, виїхав за межу проїжджої частини де, в районі вул. Азовської, 2-а, скоїв наїзд на намет, в якому знаходились ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , внаслідок чого останні загинули на місці пригоди.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення, застосувати до нього положення ст. ст. 69, 75 КК України, та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, при призначенні засудженому покарання, не повною мірою зважив на його особу, який повністю визнав себе винним та щиро розкаявся, вчинив злочин з необережності, перебував у стані сильного душевного хвилювання, в міру можливості компенсував матеріальні збитки потерпілим, вчинив необхідні дії направлені на надання першої медичної допомоги постраждалим, до адміністративної та кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має тісні соціальні зв`язки, постійне місце роботи та утримує неповнолітню дитину.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії долучених до неї судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, а також дані про його особу, який частково визнав свою вину, щиро розкаявся, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання. Крім того, суд врахував вчинення ОСОБА_5 дій, направлених на надання першої медичної допомоги потерпілим, його сімейний стан, наявність постійного місця проживання та роботи, а також утримання малолітньої дитини.
Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного спяніння.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, наближеного до нижчої межі санкції статті, за якою його засуджено.

Зі змісту копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , не погоджуючись з вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив вирок стосовно останнього змінити та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На обґрунтування своїх вимог захисник наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, зокрема, що районним судом при призначенні ОСОБА_5 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення ним злочину та ступінь його тяжкості, а також особу винного, який в судовому засіданні визнав себе винним частково. Врахувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що ймовірність виправлення ОСОБА_5 без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства, тому з урахуванням положень статті 65 КК України призначив йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції передбаченої ч.3 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, щодо вчинення злочину його підзахисним з необережності, неналежних погодних умов, надання потерпілим першої медичної допомоги, поведінка самих потерпілих, співпраця ОСОБА_5 зі слідством не можуть бути підставами для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки не знижують ступіню суспільної небезпеки вчиненого злочину, внаслідок якого настала смерть двох людей.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступіню його тяжкості, даних про особу ОСОБА_5 та доводів касаційної скарги захисника, Суд не вбачає підстав для призначення засудженому покарання більш м`якого, ніж призначеного судом, із застосуванням положень статей 69, 75 КК, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення йому покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 31 серпня 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3