Ухвала

Іменем України
13 грудня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-6151 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України, судимості не має,
засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За змістом оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 18 листопада 2017 року, о 16 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час сваркиз потерпілою ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, утримуючи в руці кухонний ніж, наніс останній не менше п`яти ударів в область шиї, від чого потерпіла впала де ОСОБА_4 наніс їй ще декілька ударів по тулубу і виделкою у шию, заподіявши потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що всупереч положенням ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності у засудженого ОСОБА_4 умислу на вбивство потерпілої. Вказує, що відхиляючи такі твердження, судом апеляційної інстанції, на його думку, не взято до уваги, що ОСОБА_4 наносив тілесні ушкодження знаряддями, що об`єктивно можуть спричинити смерть, при цьому удари були завданні у життєво важливу ділянку тіла. Вважає, що всі дії засудженого, який усвідомлював, що потерпіла перебувала у непритомному та безпорадному стані та залишив її, свідчать саме на спрямованість умислу на вбивство потерпілої.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не вбачається з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні протиправних дій стосовно ОСОБА_5 за встановлених судом фактичних обставин у поданій касаційній скарзі прокурор не оспорює, проте, вказуючи на наявність умислу на протиправне позбавлення життя потерпілої, фактично не погоджується з правовою кваліфікацією дій засудженого.
За результатами дослідження доказів, наданих обвинуваченням в порядку ст. 94 КПК України суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинуваченням не наведено переконливих доводів щодо вчинення ОСОБА_4 закінченого замаху на вбивство ОСОБА_5 , а також в тому, що він не довів свій умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, обґрунтовано та мотивованоперекваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або втрату працездатності.

Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі щодо невідповідності ухвали апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено, зокрема, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальненого викладу позиції інших учасників судового провадження; встановлених судом першої інстанції обставин; встановлених судом апеляційної інстанції обставин з посиланням на докази, а також мотивів визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається із змісту ухвали апеляційного суду, прокурор, не погодившись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, через те, що при перекваліфікації дій ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у обвинуваченого умислу на умисне вбивство.
Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК України, розглянувши у повному обсязі доводи апеляційної скарги прокурора, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, надав прокурору вичерпну відповідь щодо відсутності умислу засудженого на вбивство потерпілої.

Зокрема, суд апеляційної інстанції дослідив та проаналізував показання засудженого ОСОБА_4 , які вказують на відсутність у останнього умислу на вбивство ОСОБА_5 . Такі показання засудженого, щодо відсутності підстав для вбивства потерпілої, підтверджуються показаннями самої потерпілої ОСОБА_5 та висновком судово - психіатричної експертизи № 593 від 05 червня 2018 року, які вказували на те, що засуджений виявляє органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад особистості внаслідок церебросклерозу, органічної енцефалопатії. Також судом досліджено медичні документи з психіатричної лікарні, де ОСОБА_4 перебував під наглядом, з діагнозом органічне ураження центральної нервової системи, відповідно до яких, в алкогольному сп`янінні, його стан легко змінюється сплесками різкого невдоволення, роздратування або люті, що супроводжуються агресивною поведінкою. Такі висновки підтверджують поведінку засудженого, оскільки подія сталася під час сумісного вживання алкогольних напоїв з потерпілою. Крім того, судом враховано спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер поранень, які вказують, що умисел засудженого був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілої, відповідно до висновку СМЕ № 90 від 26 лютого 2018 року, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Також, ОСОБА_4 , маючи реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, які не призвели до її смерті, залишив місце злочину. За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження було встановлено, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 як до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, так і після, не свідчила про спрямованість його умислу на вбивство.
З урахуванням таких особистих психологічних характеристик обвинуваченого у сукупності з іншими дослідженими судоми доказами, враховуючи відсутність передумов для конфлікту, сварки між обвинуваченим та потерпілою, претензій або іншого негативу між ними, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, що засуджений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в сукупності з наявними органічними ураженнями центральної нервової системи, що супроводжувалась агресивною поведінкою та роздратованістю, умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження, що тягнуть за собою короткочасний розлад здоров`я. Такі дії обвинуваченого, на думку колегії суддів, доводять відсутність у нього цілеспрямованого умислу на вбивство конкретної особи та очевидних мотивів для цього. До того ж, сама потерпіла ОСОБА_5 розцінювала дії ОСОБА_4 як заподіяння їй тілесних ушкоджень, а не замаху на її вбивство.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлений, особа не може нести відповідальність за замах на вбивство.
Разом із тим, при кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Частиною 2 ст. 125 КК України встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легкого тілесного ушкодження.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові № 5-32 кс 12 від 31 січня 2013 року, відповідно до якої замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягнути певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, апеляційний суд проаналізував зазначені доводи в скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Колегія суддів погоджується із наведеними у ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. Тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження прокурору за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6