Справа № 463/4819/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1233/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 0001788 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року, яким визнано винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України та призначено покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

Строк відбуття покарання засудженому рахується з моменту приведення вироку у виконання.
Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Апелянт вважає, що зазначений вирок є незаконним, невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Окрім цього, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Сам вирок, написаний так, як і процес вівся, з явним обвинувальним упередженим нахилом, оскільки судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно кримінальне провадження, стосовно нього, повинно було бути закритим на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції в основу вироку покладено покази потерпілого ОСОБА_9 , які неможливо реально оцінити та використати як доказ у справі через їх суперечливість. Такі покази зводяться до того, що він є працівником поліції і був при виконанні службового обов`язку, а саме доставки його, ОСОБА_6 , як особу яка була у розшуку, до суду.

У матеріалах провадження наявний висновок про наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, однак не вказано коли вони отриманні, і при цьому стороною обвинувачення не пред`явлено йому вимоги у вчиненні злочину, за ст. 345 КК України (щодо насильства до працівника правоохоронного органу). Показання потерпілого не відповідають дійсним обставинам справи, не відповідають даним відеозапису, який міститься при матеріалах справи, тобто суперечать йому. Окрім цього потерпілий не міг пояснити в який саме момент йому було нанесено удар, який спричинив тілесні ушкодження, та де саме це відбулось, так як згідно обвинувального акту, який було вручено при завершенні досудового розслідування, його, ОСОБА_6 , протиправні дії тривали в трьох місцях, а саме в під`їзді будинку, на вулиці під його будинком та на вулиці Личаківській в м. Львові.

Крім того вирок суду першої інстанції ґрунтується на поясненнях свідків - працівників поліції, які прибули разом з ОСОБА_9 на його затримання та на поясненнях свідків - поліцейських, які прибули за викликом на тел. 102, який зробив він, ОСОБА_6 , коли його безпідставно утримували та не давали подзвонити адвокату. Ніхто з працівників поліції не вказали, що потерпілий ОСОБА_10 , будучи в цивільному одязі, показував йому своє службове посвідчення.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що він є батьком двох неповнолітніх дітей і один проживає з ним постійно та якому працівниками поліції було спричинено тілесні ушкодження. На підстав цього він подав заяву проти протиправних дій працівників правоохоронних органів. Клопотання про долучення до даної справи матеріалів по іншому кримінальному провадженню суд відхилив, чим проявив упередженість по відношенню до доказів наданих ним для захисту. Призначаючи йому покарання у вигляді арешту суд не врахував хто і як повинен забезпечити догляд за його неповнолітнім сином.

Апелянт зазначив, що доказом його провини, на думку суду, є ухвала Франківського районного суду м. Львова від 20.06.2017у справі стосовно нього, у відповідності до якої його було оголошено в розшук, та надано дозвіл на затримання, як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Однак, про наявність кримінальної справи стосовно нього у Франківському районному суді м. Львова він дізнався виключно 14.07.2017. У Франківський районний суд м. Львова до вказаної дати його ніхто не викликав, обвинувальний акт у справі не вручався, вимоги ст. 290 КПК України з ним не виконувались, підозра у вчиненні злочину не оголошувалась, і його ніхто не допитував ні в якості підозрюваного, ні як свідка.

Апелянт наполягає, що судом не взято до уваги його докази про те, що він не міг перебувати в розшуку станом на 14.07.2017, оскільки звертався напередодні в правоохоронні органи, суд у вироку нічого не відмітив, хоча письмові підтвердження цьому містяться в матеріалах справи. Таким чином, якби він був оголошений у розшук його могли затримати саме тоді. Отже, вагомих доказів його вини у вчиненні злочину в матеріалах справи немає. Вини у пред`явленому обвинуваченні він не визнавав і не визнає, а тому просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі ст. 284 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 14 липня 2017 року, приблизно о 08:45 год., знаходячись за адресою м. Львів, вул. Парфановичів, 4/3, усвідомлюючи, що дільничний офіцер поліції Сектору превенції Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_10 , поліцейський взводу №1 роти №3 батальйону №3 УПП у м. Львові ДПП сержант поліції ОСОБА_11 та інспектор взводу №2 роти №3 батальйону №3 УПП у м. Львові ДПП лейтенант поліції ОСОБА_12 , виконують покладені на них службові обов`язки, щодо виконання ухвали судді Франківського районного суду м. Львова про розшук ОСОБА_6 та його затримання з метою приводу, останній намагаючись уникнути затримання, вчинив активний опір вказаним працівникам правоохоронного органу, шляхом фізичної протидії, вириваючись, шарпаючи їх за одяг та відштовхуючи від себе, намагався втекти, спричинивши при цьому старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 синець та садно на правій руці, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , підтриману його захисником адвокатом ОСОБА_8 , про задоволення апеляційної скарги, міркування прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції - без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, перевірені документи та докази, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченому ОСОБА_6 , обрано покарання в межах санкції статі обвинувачення, метою якого є запобігання подальшого вчинення кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинення обвинуваченим злочину, який полягав в опорі працівникам поліції, які являються представника правоохоронного органу, під час виконання ними службових обов`язків, щодо виконання ухвали суду та охорони громадського порядку.

Крім того було враховано ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_6 злочину, дані про його особу, зокрема негативну характеристику з місця проживання та позитивну з місця праці. Поза увагою суд не залишилося те, шо ОСОБА_6 був засуджений за ч.1 ст. 125 КК України та звільнений від призначеного покарання на стадії касаційного розгляду справи, у зв`язку із закінченням строків давності. Було враховано і характеристику обвинуваченого з Державної установи «Центр пробації» від 02.10.2018, у якій вказано, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, за викликами Личаківського органу з питань пробації не з`являвся. Ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні.

Судом першої інстанції було зокрема досліджено наявний у матеріалах справи відеозапис з нагрудних камер патрульних поліцейських (т.2, а.с.15), де зафіксовано, що працівники патрульної поліції під час подій 14.07.2017 перебували у форменному одязі та на службовому автомобілі, а дільничний інспектор ОСОБА_13 неодноразово пред`являв ОСОБА_6 службове посвідчення та оголошував ухвалу суду про його розшук та дозвіл на затриманні. Оглянутим відеозаписом підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_6 чинив працівникам поліції активну фізичну протидію, неодноразово шарпав їх за одяг, штовхав, виривався намагався втекти, вів себе зухвало та агресивно. Зневажливо ставився до працівників поліції, ображав їх нецензурною лайкою, на зауваження та вимоги поліцейських не реагував. Також зафіксовано, як обвинувачений особисто знайомиться з ухвалою суду, а працівник поліції роз`яснює її зміст та звертає увагу обвинуваченого, що ухвала суду надає дозвіл на його затримання, окремий документ з даного приводу не видається.

З врахуванням зазначеного вище суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та обрав покарання в межах санкції ч. 2 ст. 342 КК України у виді арешту.

Дане покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для його пом`якшення або призначення більш суворого покарання чи закриття кримінального провадження на підставі ч.1 ст. 284 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На думку колегії суддів таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.
Покликання апелянта на те, що судом не було враховано те, що йому немає з ким залишити неповнолітнього сина, який проживає з ним разом, то в суді апеляційної інстанції оглянуті ксерокопії свідоцтв про народження дітей, якої долучені до апеляційної скарги та встановлено, що старшому сину обвинуваченого ОСОБА_14 , який проживає з батьком та перебуває на його утриманні, 08.02.2020 виповниться 18 років і він буде повнолітнім.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 0001788 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: