Справа №333/1589/20
Провадження №1-кс/333/410/20
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Комунарського відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001032, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.358 КК України, і додані до нього матеріали, -

ВСТАНОВИВ:

03.04.2020 року прокурор Комунарського відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001032, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що 26.03.2020 року до СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява від ОСОБА_4 за фактом підробки Договорів про внесення змін до договору кредиту, внаслідок чого його житлову квартиру продано на електронних торгах. 26.03.2020 року слідчим відділенням Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001032 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В ході досудового слідства встановлено, що 23.05.2007 року між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 318-07П21-К, відповідно до якого ОСОБА_4 надано споживчий кредит у розмірі 54800,00 доларів США. Окрім цього, між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки № 1228 від 23.05.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_4 являється іпотекодавцем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_4 пояснив, що 22.01.2020 року на його мобільний телефон зателефонував невідомий чоловік, який представився ОСОБА_5 (інші анкетні дані він не вказав), та повідомив, що зараз відбуваються торги з продажу вищевказаної квартири та запитав в нього, чи буде він в подальшому звертатись до суду із позовами про захист своїх порушених прав, та чи є це добровільним продажем. В ході вказаної телефонної розмови ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_5 , що з даного приводу йому нічого не відомо. Окрім цього, ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_4 номер реєстраційного лоту проведення електронних торгів ДП «Сетам» № 399383. Після вказаної розмови, ОСОБА_4 на інтернет - сайті ДП «Сетам» виявив інформацію про проведення електронних торгів вищевказаної квартири під номером лоту № 399383. Датою проведення аукціону, закінчення торгів та закінчення подання заявок визначено 22.01.2020 року. Дата публікації 23.12.2019 року. Відповідно до протоколу № 461935 проведення електронних торгів вищевказану квартиру продано за 600 000,00 гривень ОСОБА_6 . 24 січня 2020 року ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами цивільної справи №331/6958/17 за позовом Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 318-07П21-К, яка знаходиться у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя, з якої він дізнався, що у справі №331/6958/17 містяться фотокопії Договору про внесення змін №2 від 25.10.2012 року та Договору про внесення змін №3 від 25.10.2012 року до договору кредиту №318- 07Н2І-К від 23.05.2007 року, які не завірені належним чином та були надані представником ПАТ Укрсоцбанк у справу 05 жовтня 2017 року. Предметом Договору про внесення змін №2 від 25.10.2012 року до договору кредиту №318-07П21-К від 23.05.2007 року є зміна суми кредиту, яку визначено у розмірі 51756,37 доларів США. Предметом Договору про внесення змін №3 від 25.10.2012 року до договору кредиту №318-07Н21-К від 23.05.2007 року являється зміна валюти Кредиту та переведення суми Кредиту 51756,37 доларів США разом із нарахованими процентами в сумі 8785,02 доларів США в гривню за курсом 8,22 гривень за 1 долар США, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін загалом становить 497650,23 гривень. Зміна валюти Кредиту здійснюється шляхом рефінансування наявної на дату укладення цього Договору про внесення змін заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахування пені та штрафів). Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_4 пояснив, що Договір про внесення змін №2 від 25.10.2012 року та Договір про внесення змін №3 від 25.10.2012 року до договору кредиту №318-07П21-К від 23.05.2007 року він не укладав та не підписував. Напроти його прізвища у вказаних договорах стоїть не його підпис. Зміна валюти Договору кредиту з доларів США на гривню надала можливість ПАТ «Укрсоцбанк» звернутись до суду із цивільним позовом про стягнення заборгованості, який було задоволено та винесено Жовтневим районним судом м. Запоріжжя заочне рішення від 12.10.2018 року (справа № 331/6958/17, провадження № 2/331/156/18) про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за вказаним кредитним договором.Таким чином, підробивши Договір про внесення змін №3 від 25.10.2012 до договору кредиту №318-07П21-К від 23.05.2007 та змінивши валюту Договору кредиту з доларів США на гривню, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до приватного виконавця ОСОБА_8 з виконавчим листом № 331/6958/17 виданим 19.03.2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 771920,08 гривень, вчинивши порушення Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За результатами торгів з продажу вказаної квартири 03.02.2020 року приватним виконавцем ОСОБА_8 складено Акт про реалізацію предмета іпотеки, в якому зазначено, що 14.11.2019 року, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку», пункту 26 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції 29.09.2016 № 2831/5, передано на реалізацію майно, а саме: житлову двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що об`єкт нерухомого майна є об`єктом кримінально протиправних дій, з метою недопущення його подальшого протиправного відчуження, прокурор просить суд накласти арешт із забороною на вчинення реєстраційних дій на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 .
У судове засідання прокурор не з`явився, про день, час і місце судового розгляду клопотання був повідомлений судом своєчасно і належним чином. Від прокурора до суду надійшла заява про розгляд клопотання без його участі, на задоволенні клопотання наполягав.
Місце проживання власника майна не встановлено.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Дослідивши клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
В силу положень ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення збереження речових доказів.
У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Поряд із цим, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання про накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Кримінально-процесуальним законом закріплено, що при вирішенні питання про застосовування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слідчий суддя, згідно ст.ст. 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Судом встановлено, що 26.03.2020 року до ЄРДР були внесені відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України (кримінальне провадження №0001032).
З матеріалів справи вбачається, що органом досудового розслідування здійснюється кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України.
Відповідно до змісту диспозиції ч. 1ст. 358 КК України зазначена норма передбачає відповідальність за підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.
Отже, предметом вказаного злочину є підроблення офіційного документу. Таким чином, предметом вказаних злочинів жодним чином не виступає об`єкт нерухомості .
З огляду на викладене, на думку слідчого судді, квартира, як нерухоме майно, не може бути у даному випадку речовим доказом, хоча слідчим було прийнято відповідне процесуальне рішення.
Наразі, конкретне нерухоме майно, як предмет, виходить за межі кримінального провадження за ознаками ч. 1ст. 358 КК України.
Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу). Однак прокурором в клопотанні не доведено можливості використання квартири як доказу у кримінальному провадженні за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України. Прокурор не навів обґрунтувань того, як він може використовувати конкретну квартиру, яка належить на праві власності певній особі, як речовий доказ у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України де, письмове повідомлення про підозру нікому не вручалося.
Крім того, санкція ч. 1 ст.358 КК України не передбачає такий вид покарання як конфіскація майна. У вказаному кримінальному провадженні жодній особі про підозру не оголошено. Також відсутня інформація щодо наявності цивільних позовів в порядку кримінального чи цивільного судочинства.
Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Слідчий суддя дійшов висновку про те, що у даному кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України вищезазначена квартира не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Накладати арешт на квартиру з метою забезпечення спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), як це передбачено ч. 2 ст. 170 КПК України, також не має підстав у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України, та про це і не йде мова у клопотанні прокурора, а арешт в даному випадку не є доцільним та не відповідатиме меті та завданням кримінального провадження, що здійснюється за ч. 1 ст. 358 КК України.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (Справа "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (Справа "Антріш проти Франції" від 22.09.1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10.05.2007 року. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (Справа "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року).
Враховуючи викладене, слідчий суддя, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, приходить до висновку, про відсутність підстав для накладення арешту на майно.
Керуючись ст. ст. 131-132, 170-173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Комунарського відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001032, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.358 КК України, - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Слідчий суддя Комунарського районного суду
м.Запоріжжя ОСОБА_1