Ухвала
Іменем України

23 квітня 2020 року

м. Київ
справа № 727/1956/18
провадження № 51-310 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 січня 2020 року щодо неї,
в с т а н о в и в:
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнана винуватою у тому, що вона 05 грудня 2017 року приблизно о 22 год., у квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, з метою позбавлення життя, нанесла ОСОБА_5 удар ножем у ліву підгрудну ділянку, внаслідок чого потерпілий помер

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та її захисника адвоката ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок суду без змін.

У касаційній скарзі засуджена просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Заперечує наявність умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та наявність в її діях складу цього злочину. Зазначає, що вона перевищила межі необхідної оборони та вчинила вбивство в стані сильного душевного хвилювання. Вважає, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, суди не достатньо врахували наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги засудженої про неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК, є безпідставними
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.
Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу ОСОБА_4 та обґрунтовано послався, у тому числі, на: показання самої засудженої, яка у судовому засіданні частково визнала вину; показання потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 6 грудня 2019 року з ілюстрованими таблицями; дані, які містяться у висновку судово-медичної експертизи від 2 лютого 2018 року № 906, дані, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 7 грудня 2017 року та інші докази, зібрані у справі.
Виходячи із сукупності всіх обставин кримінального провадження, показань засудженої, потерпілих, свідків, висновків експертиз, способу та знаряддя вчинення злочину (ножа), локалізації отриманих ОСОБА_5 тілесних ушкоджень суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 умисного вбивства ОСОБА_5 , тобто протиправного заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті неприязних відносин, і її дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК. Крім того суд взяв до уваги що наносячи глибокий цілеспрямований удар ножем в ліву частину грудної клітки потерпілого, засуджена не могла не розуміти особливо небезпечний характер таких дій і їх можливі наслідки у вигляді смерті потерпілого, а поведінка ОСОБА_4 одразу після вчинення злочину втеча з місця події, не вжиття заходів для надання допомоги потерпілому, очевидно підтверджує її небажання запобігти таким негативним наслідкам.
Доводи касаційної скарги засудженої стосовно необхідності кваліфікувати її дії за ст. 118 КК як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони є аналогічними доводам, на яківона та захисник посилалися у своїх апеляційних скаргах.
Спростовуючи доводи апеляційних скарг захисника та ОСОБА_4 щодо необґрунтованості її засудження за ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженої.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що даних про те, що саме поведінка потерпілого спровокувала вчинення злочину засудженою, що з боку потерпілого були посягання на життя ОСОБА_4 , а також даних про застосування насильства до засудженої з боку потерпілого в момент нанесення йому удару ножем матеріали кримінального провадження не містять. Крім того, в ході судового розгляду даного кримінального провадження не здобуто доказів тривалої неправомірної поведінки потерпілого, негативно характеризуючих даних, звернень із заявами щодо правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_5 . Тілесні ушкодження, які були виявлені в ОСОБА_4 є незначними та належать до категорій легких тілесних ушкоджень, а будь яких поверхнево видимих тілесних ушкоджень, крім ножового поранення на тілі ОСОБА_5 виявлено не було, а отже відсутні підстави вважати, що нанесення потерпілому одного удару ножем в життєво важливий орган серце засуджена вчинила з метою самозахисту, що виключає наявність перевищення меж необхідної оборони в діях засудженої.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про суворість призначеного їй покарання, то вони також є непереконливими.
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК виходив з характеру та ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким злочином, наслідків вчиненого злочину смерті людини, даних про особу винної, яка позитивно характеризується по місцю проживання. При цьому суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, протиправну поведінку потерпілого, що передувала вчиненню злочину й узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання. Разом із тим, суд урахував думку потерпілої, яка міру покарання залишила на розсуд суду.
На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення засудженої можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, і призначив їй покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 115 КК.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, аналогічні доводи щодо суворості призначеного покарання, наведені в апеляційних скаргах засудженої та її захисника, було перевірено судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Зважаючи на зазначене, покарання, призначене ОСОБА_4 , є необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів щодо обставин у справі, які слід було б перевірити за матеріалами кримінального провадження. Із доданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 січня 2020 року щодо неї.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3