Постанова
Іменем України
22 січня 2020 року
м. Київ
справа №127/22372/17
провадження № 51-2619 км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у кримінальному провадження відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дачне, Біляївського району, Одеської області, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, не одруженого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі -КК ).
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Ухвалено обчислювати ОСОБА_7 початок строку відбуття покарання з 26 жовтня 2018 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення зараховано у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 24 серпня 2017 року по 25 жовтня 2018 року включно. Запобіжний захід, йому у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, залишено без змін.
Вирішено питання про відшкодування вартості проведення криміналістичних досліджень та долю речових доказів у провадженні.
Так, відповідно до вироку суду першої інстанції 24 серпння 2017 року близько 14:00 ОСОБА_7 , перебуваючи навпроти будинку № 2 на вул. Київській у м. Вінниці, під час розмови з потерпілою ОСОБА_8 , з метою відкритого викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, умисно, діючи повторно, усвідомлюючи, що його дії мають відкритий характер, діючи всупереч волі ОСОБА_8 , застосовуючи фізичну силу, шляхом ривка зірвав із шиї ОСОБА_8 належний їй золотий ланцюжок, вартістю 10 885,94 грн, із золотою підвіскою з зображенням «Божої матері та немовлям на руках» вартістю 1502,82 грн.
Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 12388,76 грн.
Згідно з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 змінено. Постановлено початок строку покарання обчислювати з моменту його затримання з 24 серпня 2017 року. Ухвалено на підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 24 серпня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вимоги та узагальнені доводи особи, які подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції. На обґрунтування вимог зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено речового доказу золотого ланцюжка з підвіскою, зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, порушення апеляційним судом вимог ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_9 підтримав свою касаційну скаргу в повному обсязі.
Прокурор, що підтримував державне обвинувачення під час касаційного розгляду, заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У частині 1 ст. 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Колегія суддів під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановила, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Так, обґрунтовуючи свої висновки щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції надав належну оцінку як показанням потерпілих, свідченням самого засудженого, свідків, іншим доказам у їх сукупності.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
При цьому суд у вироку навів мотиви неврахування показань обвинуваченого щодо його версії подій, зазначивши про те, що обвинувачений протягом судового розгляду неодноразово змінював показання, плутався в показаннях з приводу обставин, де саме і в якому напрямку вони йшли разом із потерпілою, в якому місці він перебігав дорогу та в якому напрямку. За таких обставин суд визначив позицію обвинуваченого щодо непричетності до вчинення злочину як захисну реакцію.
Відповідно до ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції складається, в тому числі з мотивувальної частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальненого викладу позиції інших учасників судового провадження; встановлених судом першої інстанції обставин; встановлених судом апеляційної інстанції обставин з посиланням на докази, а також мотивів визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положень закону, яким він керувався.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисту, надав відповіді на всі доводи та залишив скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду, у тому числі її мотивувальна частина, де викладено короткий зміст рішення суду першої інстанції, відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи в касаційній скарзі щодо порушення апеляційним судом під час апеляційного розгляду вимог безпосередності колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише тоді, якщо суд першої інстанції не забезпечив можливості сторонам дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити докази, в тому числі прослухати запис судового засідання в суді першої інстанції.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, остання не містить обґрунтування, які були підстави для повторного дослідження доказів апеляційним судом.
Потерпілу ОСОБА_8 було допитано в ході судового розгляду в суді першої інстанції та обвинуваченому надавалося право задати їй питання.
Суд за клопотанням обвинуваченого повторно викликав потерпілу в судове засідання, однак через незадовільний стан здоров`я остання не змогла з`явитися в судове засідання.
Обґрунтовуючи свої висновки щодо можливості слухання кримінального провадження без потерпілої, апеляційний суд зазначив, що потерпіла ОСОБА_8 , яка була належним чином повідомлена про дату апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилася за станом здоров`я, надавши письмові пояснення, які містяться в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, ні з апеляційної, ні з касаційної скарг не вбачається, які саме були підстави для повторного допиту потерпілої у суді першої інстанції та в апеляційному суді і яким чином її відсутність під час апеляційного розгляду вплинула на висновки суду щодо винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Стосовно викладених у касаційній скарзі доводів щодо недослідження безпосередньо в судовому засіданні речового доказу , колегія суддів вважає необхідним зазначити, що суд першої інстанції не посилався у своєму вироку на ланцюжок із підвіскою як на доказ, отже, його відсутність і недослідження в суді за об`єктивних обставин (через втрату після передачі потерпілій) за наявності інших належних і допустимих доказів не вплинули на правильність висновку суду та не є тим істотним порушенням, яке було би безумовною підставою для скасування судових рішень.
Апеляційний суд з цього приводу зазначив, що дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК за ознакою повторності, а тому вартість ланцюжка з підвіскою була б важливою при вирішенні цивільного позову, проте викрадене повернуто потерпілій і претензії матеріального плану відсутні.

Доводи про ненадання відповіді апеляційним судом у частині невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони фактично є незгодою з оцінкою судом доказів та зводяться до вимог повторного допиту потерпілої та огляду речового доказу в судовому засіданні.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій на підставі об`єктивної оцінки доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку було зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, щодо порушення апеляційним судом вимог ч. 1 ст. 419 КПК, а саме відсутність в ухвалі суду короткого змісту доповнень та їх узагальнених доводів не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вбачається зі змісту судового рішення у мотивувальній частині ухвали викладено короткий зміст вимог апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями та захисника, доводам яких апеляційним судом надано оцінку.
Постановлені у цьому кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 373, 374, 419 КПК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року - залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3