233 № 233/1429/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Слідчий суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , старшого слідчого СВ Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_3 , розглянувши клопотання слідчого СВ Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Костянтинівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000323 від 14 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
До Костянтинівського міськрайонного суду надійшло клопотання слідчого Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Костянтинівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна, посилаючись на те, що в провадженні СВ Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області знаходиться кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000323 від 14 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство).
В наданому клопотанні слідчий просив накласти арешт на мобільний телефон марки S-tell, чорного кольору, сенсорний, імей 1: НОМЕР_1 , імей 2: НОМЕР_2 та дві сім картки оператора Водафон НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , якими користувався ОСОБА_6 , що були вилучені під час огляду місця події 14.03.2020, посилаючись на те, що вказані речі мають доказове значення для встановлення об`єктивної істини при розслідування зазначеного кримінального правопорушення, тому є доказом, у зв`язку з чим з метою запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення підлягає арешту.
У судовому засіданні старший слідчий ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив його задовольнити, наклавши арешт на вказане майно з метою збереження його як речових доказів, з метою тимчасового позбавлення можливості особи, у користуванні якої перебуває вказаний телефон з сім картками відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Прокурор ОСОБА_5 до суду не з`явився, про день та час розгляду клопотання повідомлявся належним чином, що відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України не є перешкодою у розгляді клопотання.

Користувач майна ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду клопотання був повідомлений належним чином, що відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України не є перешкодою у розгляді клопотання.
Перевіривши викладені в клопотанні доводи, дослідивши надані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
З наданих до клопотання матеріалів вбачається, що 14 березня 2020 року до чергової служби Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області, надійшла заява від ОСОБА_7 , про те, що невстановлена особа шляхом обману та зловживанням довірою заволоділи її грошовими коштами у загальній сумі 71500 грн.

14.03.2020 під час допиту потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що 29.02.2020 їй на мобільний подзвонила невідома особа, яка представилася її дочкою ОСОБА_8 та повідомила що їй вкрай потрібні гроші. Вказала, що зараз за нею приїде автомобіль, на якому вона повинна поїхати і перерахувати грошові кошти на банківський рахунок. ОСОБА_7 повірила даній особі. Після цього вона вийшла на вулицю, сіла до автомобілю, який приїхав за нею та поїхала до магазину «Екомаркет», де обміняла гроші та за допомогою водія вказаного автомобіля через термінал переказала грошові кошти на банківський рахунок, який надав їй водій. При цьому віддала водієві за його послуги 1000 грн. Після цього водій відвіз її додому. За аналогічних обставин теж саме повторилося й 09.03.2020. Після чого 14.03.2020 невідома особа знов подзвонила та попросила переказати гроші, проте цього разу у неї виник сумнів, що ця особа є її дочкою, тому вона подзвонила до поліції. Працівники поліції приїхали в той момент, коли вищевказаний автомобіль зі згаданим водієм вже був біля будинку та стали розбиратися у ситуації, що трапилася.

14.03.2020 під час допиту ОСОБА_6 , пояснив, що він підробляє приватним візництвом, та у вказані дні дійсно здійснював перевезення ОСОБА_7 , оскільки попередньо з ним по мобільному телефону про це домовлявся малознайомий ОСОБА_9 . Крім того, він допомагав ОСОБА_7 перераховувати грошові кошти через термінал, оскільки вона похилого віку і погано почувала себе. При цьому, номер банківської картки на яку перераховувалися грошові кошти він отримав по телефону від ОСОБА_9 . Як розумів ОСОБА_6 грошові кошти вона перераховує своїй донці, оскільки остання нічого не пояснювала.

14.03.2020 старшим слідчим СВ Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_3 , на підставі добровільної письмової згоди ОСОБА_6 , біля будинку № 60 по вул. Європейська м. Костянтинівка Донецької області проведено огляд мобільного телефону, яким користується останній і за допомогою якого він спілкувався з так званим ОСОБА_9 , з яким познайомився через мережу інтернет. В ході огляду місця події було виявлено та вилучено: - мобільний телефон марки S-tell, чорного кольору, сенсорний, імей 1: НОМЕР_1 , імей 2: НОМЕР_2 ; - дві сім картки оператора Водафон НОМЕР_3 та НОМЕР_4 . Присутній під час огляду ОСОБА_6 пояснив, що зазначені речі належать йому.

14.03.2020 вказаний мобільний телефон марки S-tell з двома сім картками визнані речовими доказами та долучені до матеріалів кримінального провадження.

Як вбачається з витягу ЄРДР даний факт внесено до ЄРДР за № 0000323 від 14 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 98 цього Кодексу, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Однак з клопотання та доданих матеріалів не вбачається, що саме цей телефон з вказаними сім картками є знаряддям злочину чи зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження саме в цьому кримінальному провадженні, з огляду на те, що потерпіла ОСОБА_7 самостійно здійснювала обмін та переказ грошових коштів, а також передавала гроші таксисту, вказаний мобільний телефон з сім картками був оглянутий, інформація знята.

Також, інформація з про зв`язок даного мобільного телефону з вказаними сім картками в рамках даного кримінального провадження може бути отримана органом досудового розслідування від операторів та провайдерів телекомунікацій, які перебувають у володінні відповідних операторів мобільного зв`язку без накладення арешту на вказане майно.

Крім того, користувач майна ОСОБА_6 , на яке слідчий просить накласти арешт, не має будь-якого процессуального статуса у даному кримінальному провадженню та у клопотанні і матеріалах справи відсутні відомості щодо причетності останнього до вчинення даного кримінального правопорушення.
Таким чином, враховуючи відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки слідчим не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є безпідставним та таким, що ґрунтується на припущеннях, тому клопотання слідчого про арешт майна задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,131,132,169-173,233,309,369-372 КПК України, слідчий суддя -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Костянтинівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000323 від 14 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відмовити.
Копію ухвали направити слідчому ОСОБА_4 , старшому слідчому ОСОБА_3 , прокурору ОСОБА_5 , користувачу ОСОБА_6 .

На ухвалу слідчого судді учасниками процесу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1