Справа №585/2740/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/184/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про застосування ст. 82 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з ухвалою суду, просить її скасувати та постановити нове рішення, яким призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні його клопотання про застосування ст. 82 КК України, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що відповідні зміни до законодавства України щодо можливості заміни засудженим довічного покарання більш м`яким, не внесено, реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення не проведено, до Президента України, з врахуванням ст. 87 КК України, засуджений до довічного позбавлення волі не звертався, а також засуджений ОСОБА_6 не довів суду своє виправлення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка на його думку, не відповідає вимогам КПК України, КК України та практиці Європейського суду з прав людини. На його переконання, він, як засуджений, має право на зменшуваність його довічного покарання.

Вислухавши доповідь судді, засудженого та захисника, які апеляційну скаргу засудженого підтримали в повному обсязі, прокурора, який просив залишити ухвалу без зміни, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Враховуючи вимоги ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Сумської області від 6 липня 2004 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, п. п. 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 19 жовтня 2004 року Апеляційного суду Сумської області від 6 липня 2004 року, залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м?яким покаранням.

Цією частиною встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими.

Так, юридичною підставою застосування даних правових норм є відбуття особою певної частини строку призначеного їй покарання. Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м?яким» від 26 жовтня 2002 року, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ч. 1 ст. 82 КК, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 , і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.

Європейським судом з прав людини при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року було обговорено питання законності застосування довічного ув?язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув?язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув?язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об?єднаного Королівства» Європейським судом було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув?язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

З огляду на наведене, чинним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Суд першої інстанції проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м?яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м?яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Посилання засудженого на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» та норми Конституції України в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі чи заміни покарання більш м?яким покаранням, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об?єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, пославсь на висновки, викладені у рішеннях «Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom» (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), «Harkins and Edwards v. the United Kingdom» (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012), а саме у п.51. зазначено, що «Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом?якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом?якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов?язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м?яким, а також пом?якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом?якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув?язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини, саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Однак, на даний час відсутні підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Чинним законодавством передбачено можливість подання засудженим до довічного позбавлення волі клопотання про помилування, відтак доводи апеляційної скарги щодо відсутності в кримінальному законі можливості заміни довічного позбавлення волі не можуть бути враховані.

Оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі, суди, які керуються лише законом, повинні діяти лише в його межах, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 є обґрунтованим.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли скасування чи зміну судового рішення, колегія суддів не вбачає, тому ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4