Справа № 188/160/19
Провадження № 1-кп/188/69/2019
УХВАЛА
про застосування запобіжних заходів

16 грудня 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі судді, що головує ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000240 від 10.04.2017, стосовно ОСОБА_3 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В судовому провадженні Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_3 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, судовий розгляд якого розпочатий 26.02.2019 і до цього часу не закінчений.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 .

Прокурор в обґрунтування обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою назвав в якості ризиків, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше судимий, скоїв злочин у період умовно - дострокового звільнення, переховувався від слідства, у зв`язку з чим перебував у розшуку, обвинувачується у вчиненні злочинів проти власності та проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, санкцією ч.2 ст.289 КК України передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років і обвинувачений може повторно ухилятися від судового розгляду та виконання вироку.

Обвинувачений та захисник заперечують проти обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просять суд відмовити в задоволення клопотання прокурора, мотивуючи це тим, що обвинувачений офіційно працевлаштований, працює на посаді вантажника 3 категорії у відділі складу супермаркету «Варус-28» на підприємстві ОО «Омега», у судові засідання постійно з`являвся, від суду не ухиляється, до адміністративної та кримінальної відповідальності за час розгляду справи не притягувався, має статус учасника бойових дій.

Вислухавши думки осіб, які беруть участь у судовому провадженні, суд зазначає, що згідно з частинами 1 і 2 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК, Кодексу) України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

У Конституції України зазначено, що Україна є, зокрема, демократична, правова держава (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина 1, 2 ст. 8 Основного Закону України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 21 Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах (стаття 1).

Конституційний Суд України виходить із того, що Україна як правова держава має своїм пріоритетом гарантування прав і свобод людини і громадянина. З цією метою держава зобов`язана запроваджувати юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, необхідне для забезпечення реалізації прав і свобод кожної особи та їх ефективного поновлення. При цьому окремі конституційні цінності, зокрема недоторканність людини як гарантія від посягань з боку інших осіб на права і свободи, насамперед основоположне право на свободу, потребують посилених гарантій їх захисту.

Одним з фундаментальних конституційних прав людини є право на свободу та особисту недоторканність; ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом (частина 1, 2 статті 29 Основного Закону України).

Право на свободу передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо; право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (абз. 2 підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Право кожного на свободу та особисту недоторканність закріплено також у Загальній декларації прав людини 1948 року (стаття 3), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 5), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (перше речення пункту 1 статті 9).

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абз. 6 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абз. 4 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Європейський суд з прав людини у рішенні у стправі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§ 63).

Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність є також однією з засад кримінального провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Кодексу і полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

Суд виходить із того, що право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Підстави та порядок застосування примусових заходів, які обмежують конституційне право людини на свободу та особисту недоторканність, зокрема у кримінальному провадженні, закріплені у Кодексі.

Як зазначено у статті 2 Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним з обмеженням конституційного права особи на свободу, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Згідно з частиною 1 статті 183 Кодексу тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе: наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч.1, 2 статті 194 Кодексу).

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Суд вважає, що стороною обвинувачення зібрані докази, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, які є тяжкими.

При цьому суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в рішенні «Мюррей проти Сполученого Королівства», згідно з якою факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

Відповідно ч.1 ст.5 Конвенції про захист основних прав і свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Цей перелік є вичерпним. Прокурор у своєму клопотанні не посилається на жодну з підстав, зазначених у цьому переліку.

Стосовно випадку, що розглядається, суд вважає, що прокурор не довів недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у його клопотанні, адже обвинувачений має постійне місце проживання, а з матеріалів досудового розслідування вбачається, що він виїхав з місця постійного проживання до особистого повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, це повідомлення було вручене 29.09.2017 його брату в порядку, передбаченому ст.ст. 278,111,135 КПК України, тому його не можна вважати таким, що ухилявся від досудового розслідування, місце його перебування на час відсутності в місці постійного проживання відоме і підтверджене документально 5-ий окремий батальйон Української добровольчої армії, у складі якого він приймав участь у захисті незалежності та територіальної цілісності України, виконуючи обов`язок, передбачений ст.65 Конституції України. Він отримав статус учасника бойових дій. Обвинувачений має постійне місце роботи, оформлене відповідно до трудового законодавства. У кожне судове засідання обвинувачений з`являється. До адміністративної та кримінальної відповідальності після вчинення кримінальних правопорушень, по яким здійснюється судовий розгляд, обвинувачений не притягувався.

Суд вважає, що до моменту закінчення кримінального провадження існує ризик ухилення від суду обвинуваченого, але він може бути попереджений шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, оскільки хоч суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризиків, вказаним в ст.177 КПК України, однак в п.74 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамедова проти Росії» та п. 79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» висловлена правова позиція, що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні. Тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Суд дійшов висновку, що достатнім запобіжним заходом для обвинуваченого є особисте зобов`язання, який згідно з ст.179 Кодексу полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу (ч. 1).

Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 3).

Контроль за виконанням особистого зобов`язання здійснює слідчий, а якщо справа перебуває у провадженні суду, - прокурор (ч. 3).

Відповідно до ч.5 ст.194 Кодексу слід також зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати обов`язок, необхідність покладення якого була доведена прокурором, а саме: повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Виходячи з викладеного, суд застосовує до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, що має запобігти доведеним під час розгляду ризикам, на строк 60 днів, а саме з 16.12.2019 до 13.02.2020.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 179, 194, 196, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з 16.12.2019 до 13.02.2020 або зміни запобіжного заходу.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 прибувати за кожною вимогою до суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали вручити для виконання обвинуваченому ОСОБА_3 .

Контроль за виконанням особистого зобов`язання обвинуваченим ОСОБА_3 покласти на прокурора ОСОБА_4 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1