Справа № 755/229/18
№ 1-кп/755/161/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0016999 від 08.11.2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кремінне, Луганської області, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, не одруженого, із середньо освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 14.05.2010 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 21.09.2011 року постановою Дарницького районного суду м. Києва скасовано іспитовий строк та направлено до місць позбавлення волі строком на 2 роки, 25.10.2013 року звільнений по відбуттю строку покарання; 25.04.2019 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 08 листопада 2015 року, приблизно о 08 годині 20 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився в приміщенні комплексу здоров`я «Гламур», що за адресою: м. Київ, вул. Р. Окіпної, 4-А, де помітив адміністратора закладу ОСОБА_10 , на шиї в якої висіли золоті прикраси, а саме - 2 ланцюжки з кулоном та іконою і в цей час, у нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне, повторне, відкрите заволодіння золотими виробами, які належали потерпілій. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне, повторне, відкрите заволодіння майном потерпілої, діючи з корисливих мотивів, маючи на меті незаконне збагачення, ОСОБА_6 підбіг до потерпілої та шляхом ривка зірвав з її шиї належні їй два ланцюжки з іконою й кулоном та в подальшому, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тобто, своїми протиправними діями, спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріального збитку на загальну суму 73 000 грн.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе за ч. 2 ст. 186 КК України визнав та показав, що дійсно 08 листопада 2015 року, о 08 годині 20 хвилин, він відпочивав у приміщенні комплексу здоров`я «Гламур», біля метро «Лівобережна» та в той час перебував у стані алкогольного сп`яніння і заснув, а коли прокинувся, то побачив адміністратора даного комплексу, в якої вирішив зірвати з її шиї два ланцюжки з кулоном та іконою. Коли він зірвав дані ланцюжки, дівчина-адміністратор почала обурюватись, однак, він на це не реагував, а просто пішов з викраденим з місця вчинення, сів до таксі та поїхав. Зокрема, показав, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння ним кримінального правопорушення, відповідають дійсності. Зазначив, що фізичного насильства по відношенню до потерпілої, він не застосовував, розуміє, що його дії були умисними, жалкує, що так сталося, вину визнає, щиро кається.

Крім повного визнання вини, показань та щирого каяття ОСОБА_6 , його вина також підтверджується дослідженими у судовому засіданні за згодою учасників кримінального провадження письмовими доказами, які ніким не оспорюються, а саме: протоколом перегляду цифрового запису від 13.11.2015 року з камер відеоспостереження з комплексу здоров`я «Гламур», що за адресою: м. Київ, вул. Р. Окіпної, 4-А, з якого вбачається, що камера фіксує як у приміщенні кабінету за столом сидить потерпіла з чорним довгим волоссям та в руках тримає телефон, після чого, до приміщення заходить ОСОБА_6 , одягнений у спортивні штани чорного кольору, сіру кофту з капюшоном та шкіряну куртку чорного кольору, зриває з шиї ланцюжок, вибігає з приміщення, а потерпіла підводиться та намагається бігти за ним; протоколом огляду місця події від 08.11.2015 року; постановою про визнання речових доказів від 13.11.2015 року; протоколом про пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.11.2015 року; фотокартками, на яких зображені викрадені ОСОБА_6 два ланцюжки та матеріалами, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Зокрема, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченої, яка повинна нести кримінальну відповідальність за вчинений нею злочин.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази, надані стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Суд вважає, що вина ОСОБА_6 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, є доведеною, тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому виду і міри покарання, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження (вину визнав повністю, щиро каявся), дані про його особу, зокрема: під наглядом лікаря-психіатра й лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий за злочин проти власності.

Згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_6 , вищезазначених даних про його особу, зокрема, раніше судимий за злочин проти власності, суд вважає, що його перевиховання і виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України, однак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного (вину визнав повністю, щиро каявся у скоєному), даних про його особу, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, суд приходить до висновку про призначення йому міри покарання, наближеної до мінімальної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені не понесені.

Речові докази у кримінальному проваджені вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, призначити ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, за який він засуджується цим вироком та злочину, за який його засуджено вироком Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року до 5 (п`яти) років позбавлення волі, остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 25.10.2018 року.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені не понесені.

Речовий доказ у кримінальному провадженні, а саме: диск з відеозаписом, що приєднаний до матеріалів кримінального провадження залишити у матеріалах.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_6 , захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: