Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1981/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №289/1981/19 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) грн.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 10000 грн. моральної шкоди.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 07.09.2019 близько 18 год. 20 хв. ОСОБА_9 , на дорозі лісового масиву урочища Цибель Радомишльського району Житомирської області, зустрів знайомого ОСОБА_8 , де між ними виникла словесна суперечка, під час якої ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних дій, наніс один удар лобовою частиною голови в область носа ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця та перелому кісток носа, які по своїй категорії відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням призначити обвинуваченому покарання у виді арешту на строк 6-и місяців, стягнути з ОСОБА_9 на його користь 9817,25 грн. матеріальної шкоди та 85000 грн. моральної шкоди. При цьому, звертає увагу, що суд першої інстанції при призначенні покарання в недостатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується серед громадян негативно, не працює, здійснює скуповування золота та срібла, без ліцензії та має в кримінальних колах прізвище « ОСОБА_10 », відсутність обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, повне відшкодування завданої шкоди. Зазначає і те, що ОСОБА_9 привселюдно виявляє до нього неповагу при цьому погрожуючи, що ніби ще раз зможе вдарити головою, витрати на лікування не відшкодував у повному обсязі. Крім того, ставить під сумнів висновок суду першої інстанції щодо щирого каяття обвинуваченого. Звертає увагу на те, що ОСОБА_9 на час ухвалення вироку категорично відмовився відшкодувати йому заподіяну шкоду, і на час розгляду провадження апеляційним судом шкода ним не відшкодована, що слід визнати як обставину, що обтяжує покарання. Також, зазначає, що його цивільний позов підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що обвинувачений своїми протиправними діями спричинив йому тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я. В матеріалах провадження є виписка з медичної карти стаціонарного хворого, в якій зазначено, що ОСОБА_8 в період з І2.09.2019 по 19.09.2019 перебував на стаціонарному лікуванні, приймав антибактеріальне, протизапальне, симптоматичне лікування (а.с.19) та на фіскальні і товарні чеки, шо підтверджують придбання медикаментів та пального (а.с.20-24), всього на суму 7852,25 грн., що підтверджується призначеними лікарями ліків (листком лікарських призначень, списком медикаментів на операцію чи ін.), тому, вимога про відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню, так як в судовому засіданні витрати на лікування підтверджені належними доказами. Витрати на придбання палива та здійснення переказу на суму 1965 грн. (а.с.21) згідно наданих чеків знаходяться у причинному зв`язку із отриманими потерпілим тілесними ушкодженнями. Разом з цим, суд першої інстанції не взяв до уваги витрачені кошти на лікування потерпілим, не взяв до уваги витрачене паливо, не врахував нанесеної моральної шкоди обвинуваченим.
В запереченнях на апеляційну скарг потерпілого захисник ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить залишити вище зазначену скаргу без задоволення, в вирок відносно його підзахисного, відповідно, без зміни.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку прокурора, яка просила вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілого 15000 гривень на відшкодування моральної шкоди, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджується автор апеляційної скарги та ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з приписами ст.50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Окрім наведеного, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції дотримався.
Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають та повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є одним з основних апеляційних доводів потерпілого, але й даними про особу обвинуваченого, фактичними обставинами провадження, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке, у відповідності до норм ст.12 КК України, є невеликої тяжкості, його суспільну небезпеку та наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність обставин, що, як пом`якшують, так, і обтяжують покарання.
Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_9 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності (а.п.54), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.п.52); за місцем проживання характеризується позитивно (а.п.53); має сім`ю, нікого не має на утриманні, є особою похилого та пенсійного віку, з відповідним врахуванням інформації з досудової доповіді соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 , у відповідності до якої, останній за характером спокійний, трудолюбивий, веселий, емоційно врівноважений, алкогольні напої та наркотичні речовини не вживає, має стійкі соціальні зв`язки сім`ю, в родині дружні відносини, оцінка ризику вчинення повторного правопорушення визначена середня, ризик небезпеки для суспільства середній (а.п.39-40).
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілого щодо призначення покарання.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції за результатами судового розгляду провадження, з урахуванням поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 після вчинення кримінального правопорушення до постановлення оскаржуваного вироку, обґрунтовано не було встановлено такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття. Не встановлено такої обставини і судом апеляційної інстанції за результатом апеляційного розгляду провадження.
Таким чином, апеляційне посилання потерпілого ОСОБА_8 про незаконне врахування судом першої інстанції такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, є безпідставним.
Суд апеляційної інстанції також вважає апеляційні твердження потерпілого щодо неврахування судом при призначенні покарання негативних даних характеризуючих обвинуваченого, а саме виключно негативні характеристики обвинуваченого серед громадян, відсутність офіційної роботи, одночасно зайняття незаконною комерційною діяльністю, як і причетність останнього до злочинних угрупувань, невідповідними матеріалам кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції потерпілим відповідними доказами не підтверджені, тобто є надуманими та необґрунтованими.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України визнав та пояснив, що причиною конфлікту з потерпілим стала неправомірна поведінка останнього, яка полягала в незаконному вилові риби у місцевому водоймі за допомогою електровудки. При цьому, обвинувачений зазначив, що працює неофіційно таксистом, згоден відшкодувати потерпілому 10000 гривень, які визначені вироком суду на часткове задоволення цивільного позову.
За наведених обставин, на думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.125 КК України, у виді штрафу в максимальному його розмірі буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання продовженню злочинної діяльності. Підстави для призначення більш суворішого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.125 КК України, апеляційний суд не вбачає.
Судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини провадження, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання саме у виді штрафу.
Вище зазначений захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові правопорушення. Підстави вважати, що призначене ОСОБА_9 покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість відсутні.
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі потерпілого - відсутні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_8 заявлено відповідний цивільний позов, в якому останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в сумі 7852,25 грн. та моральну шкоду, завдану внаслідок злочину в сумі 85000 грн. (а.п.17-18)
Оскаржуваним вироком, обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто, в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило потерпілому короткочасний розлад здоров`я.
Визначаючи наявність матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, під час судового розгляду провадження суд першої інстанції правильно виходив з належності та допустимості доказів на підтвердження заподіяної шкоди (7852,25 грн.), та обґрунтовано встановив, що цивільним позивачем ОСОБА_8 не надано достатніх документальних підтверджень призначення лікарями відповідного лікування саме із застосуванням тих медичних засобів, перелік яких зазначено в квитанціях та чеках про їх придбання. Тобто, цивільним позивачем не доведено, що саме ці конкретні медичні засоби були необхідні для проходження потерпілим курсу лікування визначеного медичною установою. Апеляційний суд бере до уваги, що потерпілий, в разі призначення йому лікування за допомогою вказаних в квитанціях та чеках медичних засобів на загальну суму 7152 грн. 39 коп. мав можливість отримати у медичному закладі відповідні документальні підтвердження з послідуючим їх пред`явленням до суду, проте цього не зробив.
Є правильним і висновок суду першої інстанції відносно позовної вимоги по відшкодуванню витрат потерпілого на придбання палива та здійснення переказу на суму 1965 грн., що, як слушно зазначено судом, також належно не доведено позивачем про наявність відповідного причинного зв`язку із вчиненим кримінальним правопорушенням, отриманими потерпілим тілесних ушкоджень та його лікуванням.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди, з точки зору законності і обґрунтованості, що передбачає оцінку відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, дослідженим у судовому засіданні доказам, а також засадам розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого, разом з цим, визначене судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., на думку суду апеляційної інстанції, є замалим.
При цьому, апеляційний суд враховує, що неправомірними, умисними діями обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_8 були спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, внаслідок чого він зазнав фізичних та душевних страждань, які полягали у відчуттях фізичної болі, у переживаннях за стан свого здоров`я, у психологічних хвилюваннях та тривогах, порушенні звичайного життєвого ритму, перебуванні на лікуванні в медичному закладі, в тому числі пов`язаного з певним хірургічним втручанням.
При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди апеляційний суд бере до уваги глибину і тривалість моральних страждань потерпілого, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.
При цьому, апеляційний суд враховує також матеріальний стан та дані про особу обвинуваченого, який є особою похилого віку - пенсіонером, має неофіційні доходи, одружений. За таких обставин, цивільний позов та апеляційна скарга потерпілого про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
З урахуванням обсягу моральної шкоди спричиненої потерпілому ОСОБА_8 її грошове відшкодування, на думку апеляційного суду, повинно становити 15000 гривень.
За наведених обставин, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди на підставі п.3 ч.1 ст.408, п.2 ч.1 ст.409 КПК України підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову змінити.
Збільшити суму стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди з 10000 грн. до 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :