Гребінківський районний суд Полтавської області
_______________________________________________________________
Справа № 528/202/20
Провадження № 1-кс/528/79/20
УХВАЛА

11 березня 2020 р. м. Гребінка

Гребінківський районний суду Полтавської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого СВ Гребінківського ВП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 погоджене начальником Гребінківського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000073, яке внесено 07.03.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, про арешт майна,

учасники справи:

адвокат ОСОБА_5 ,

власник ОСОБА_6 ,

УСТАНОВИВ:

10.03.2020 до Гребінківського районного суду Полтавської області надійшло вказане клопотання про арешт майна.

Із клопотання вбачається, що в ході досудового розслідування було встановлено, що 06.03.2020 до чергової частини Гребінківського ВП ГУНП в Полтавській області зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_7 про те, що невідомі особи пиляють дерева у лісосмузі, яка розташована на території с. Короваї Гребінківського району Полтавської області. Відомості за вказаним фактом внесені слідчим Гребінківського ВП до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000073від 07.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 246 КК України. 07.03.2020 в ході проведення огляду в м. Гребінка по вул. Магістральній поблизу Гребінківського ВП було оглянуто два вантажні автомобілі «ЗІЛ-131»д.н.з. НОМЕР_1 та «КАМАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , які 06.03.2020 знаходилися на місці порубки деревини. На даний час дані два вантажні автомобілі передані на зберігання водіям даних транспортних засобів під відповідні розписки. 07.03.2020 винесено постанову про визнання вилучених речей речовими доказами у кримінальному провадженні №0000073 від 07.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України. Слідчий вказує, що є достатні підстави вважати, що автомобіль ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль КАМАЗ 4310 д.н.з. НОМЕР_2 , які на праві власності належать ОСОБА_6 , відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України є предметами кримінального правопорушення та мають значення речових доказів у кримінальному провадженні №0000073від 07.03.2020. Виходячи з того, що для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вищезазначеного кримінального правопорушення, збереження вказаних речових доказів, а також з метою збереження інших слідів злочину та необхідністю у зв`язку з цим проведення ряду експертиз, для встановлення всіх обставин вчиненого злочину є потреба накладення арешту на майно, а саме:на автомобіль ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль КАМАЗ 4310 д.н.з. НОМЕР_2 .

У судове засідання слідчий СВ Гребінківського ВП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_3 не з`явився, що в силу положень ч. 1 ст. 172 не перешкоджає розгляду клопотання.

У судовому засідання адвокат ОСОБА_5 надав суду виписку з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та витяг з реєстру платників єдиного податку. Вказав, що власник ОСОБА_6 є підприємець та займається підприємницькою діяльністю. Вказані у клопотанні автомобілі не мають жодного доказового значення в рамках відкритого кримінального провадження за ознаками статті 246 КК України. 07.03.2020 автомобілі були оглянуті, жодних засобів, за допомогою яких здійснювалися дії із вирубки дерев, не було виявлено. До вирубки лісів значення не мають. Слідчий докази на обґрунтування арешту майна відповідно до пунктів 1-3 частини 2 статті 170 КПК України не надає. Просив відмовити в задоволенні поданого клопотання, оскільки, на думку адвоката, воно не обґрунтоване.

Власник автомобілів ОСОБА_6 підтримав свого адвоката та пояснив, що він дійсно є підприємцем, займається перевезенням. 06.03.2020 до нього звернувся знайомий з відповідним питанням. Цього ж дня надвечір ОСОБА_6 надав автомобіль ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль КАМАЗ 4310 д.н.з. НОМЕР_2 . для перевезення вантажу. У подальшому водії цих автомобілів зателефонували та сказали, що в них виникли проблеми. Приїхавши на місце лісополосу, ОСОБА_6 побачив два інших автомобілі, а люди, які знаходились в них, вказали на вирубку лісу та те, що викликали поліцію. ОСОБА_6 не став чекати поліцію, поїхав додому, бо вважав, що з приїздом представників правоохоронних органів ситуація, яка склалася, буде вирішена.

За наслідками розгляду поданого клопотання слідчий суддя прийшов таких висновків.

Відповідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У клопотанні слідчий поліції наводить мету та підставу для накладення арешту на автомобілі, зокрема, з метою збереження речових доказів , інших слідів злочину, необхідністю проведення ряду експертиз.

Автомобіль ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль КАМАЗ 4310 д.н.з. НОМЕР_2 . визнані речовими доказами /а.с. 10/.

Частиною 2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження.

Як визначено ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

За положеннями ст. 171 КПК України клопотання про арешт майна повинно бути мотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном тощо.

Згідно з положеннями ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, серед іншого, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт накладається для забезпечення збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися в клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Водночас з`ясування правової підстави арешту майна, насамперед, пов`язано із кваліфікацією злочину, що внесено до ЄРДР і саме це питання передує з`ясуванню визначених ст. 170 КПК України підстав та меті забезпечення кримінального провадження.

До ЄРДР внесені відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України /а.с. 2/.

Об`єктом злочину за ст. 246 КК України є встановлений законодавством порядок охорони, раціонального використання та відтворення лісу як важливого елемента навколишнього природного середовища.

З об`єктивної сторони злочин характеризується у діях, тобто незаконній порубці дерев та чагарників.

Слідчим поліції в клопотанні не було зазначено, яким чином вказані автомобілі можуть бути доказами вчинення кримінального правопорушення, відомості про які внесені до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 246 КК України, не доведено розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Натомість, в порушення ч.5 ст.132, ч.2 ст.171 КПК України, до клопотання не додано матеріали, які б підтверджували заявлені ризики стосовно автомобілів.

Вказане вище свідчить про те, що клопотання слідчого слідчого відділення, погоджене процесуальним прокурором, належним чином не обґрунтоване, не доведено наявність правової підстави та наведених ризиків щодо зазначеного майна стороною обвинувачення, на яку покладений тягар доведення обґрунтованості доводів клопотання. Таким чином слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказане майно, реальні обставини, що свідчать про актуальність накладення арешту і реальні ризики, коли зволікання можуть спричинити не відшкодування шкоди, заподіяної злочином, відсутні, що в свою чергу вказує на відсутність підстав для позбавлення права відчуження, розпорядження, використання та проведення інших заборон стосовно користування та розпорядження вказаним майном, а отже такий вид забезпечення на даній стадії досудового розслідування не відповідає критеріям розумності та співрозмірності завданням кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти виключно відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Слідчий суддя, з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, зобов`язаний розглянути заявлене клопотання лише у межах його доводів та вимог, якими у даному випадку є арешт автомобілів.

Враховуючи зміст клопотання про арешт автомобілів та мету для їх арешту, слідчий суддя приходить до висновку про недоведеність необхідності накладення арешту.

Вимоги ч. 1 ст. 173 КПК України зобов`язують слідчого суддю, суд відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

З урахуванням обставин кримінального провадження, викладених прокурором у клопотанні, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено наявність правових підстав для накладення арешту на майно.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.ст. 98, 131, 132, 170, 171, 173, 370, 372, 532 КПК,

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення складено 12.03.2020.

Слідчий суддя ОСОБА_8