Провадження № 1-кп/761/1375/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі - головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 120 181 102 000 021 25 від 03.04.2018, у якому
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, з вищою освітою, який у зареєстрованому шлюбі не перебуває, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ,
обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень.
У силу ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний вирішити питання доцільності продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає 02.04.2020.

Державний обвинувач просила продовжити строк застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, оскільки наполягала на актуальності ризиків непроцесуальної поведінки обвинуваченого, вважаючи, що з огляду на суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій, останній може переховуватись від суду, здійснити незаконний вплив на свідків та потерпілих з метою зміни ними показань, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти продовження строку застосованого до нього запобіжного заходу, оскільки наполягав на втраті актуальності зазначених прокурором ризиків.
Захисник підтримав думку свого підзахисного та просив змінити останньому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.

З наведеного витікає, що, вирішуючи доцільність подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У силу положення статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права,нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Конституції України тримання ооби під вартою може бути не інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
З наведеного витікає, що обмеження конституційних прав особи має здійснюватись на підставі та у порядку, передбаченому відповідними нормативно-правовими актами держави, тобто бути законним.
Водночас, у справі «Плесо проти Угорщини» ЄСПЛ зазначив, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції, тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції.
Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання особи під вартою має керуватись не лише нормами внутрішнього законодавства, але й взяти до уваги положення Конвенції та рішень Європейського суду, який зокрема, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» визначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи та гарантуванні верховенство права.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004№ 15-рп/2004 верховенство права вимагає від держави його втілення, зокрема, у правозастосовну діяльність, не обмежуючись лише законодавством як однією з його форм, а й включаючи й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Всі ці елементи права об`єднуються ідеологіє справедливості, яка є однією основних засад права, та проявляється, серед іншого, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Таким чином, суд, керуючись принципом справедливості повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Беручи до уваги практику Європейського суду, зокрема, рішення у справі «Ладент проти Польщі», суд враховує, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою,має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи,а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав серед іншого віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.
Оцінюючи актуальність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, суд бере до уваги таке.
Відповідно до положення ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, є обов`язковою для оцінки судом обставиною при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.
Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинуваченого, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_6 переховуватися від суду, суд також бере до уваги, що існує значна ймовірність, що обвинувачений з метою уникнення покарання за інкриміновані йому дії, які кваліфіковані, як особливо тяжкий злочин, може вчинити спроби, спрямовані на ухилення від суду.

Співставлення негативних для обвинуваченого наслідків переховування доводить, що цей ризик залишається достатньо високим.

Крім того, з огляду на суспільну небезпечність та характер наслідків інкримінованих обвинуваченому дій, що свідчить про обґрунтованість висновку про негативну оцінку моральних якостей обвинуваченого, та враховуючи, що ОСОБА_6 неодразово судимий та вчинив інкриміновані йому дії під час іспитового строку, застосованого вироком Солом`янського районного суду м. Києві від 28.09.2017, суд вважає, що не виключено, що обвинувачений може вчинити інший злочин.

Ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, також продовжує існувати з огляду на те, що судовий розгляд фактично перебуває на початковій стадії, а тому залишається недослідженим значний масив доказів, у тому числі не допитані свідки та потерпіла.
Сукупність зазначеного доводить, що встановлені вище обставини є достатніми для продовження щодо ОСОБА_6 строку дії застосованого до нього запобіжного заходу.
При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою по 29 травня 2020 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж семи днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2