УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області
в складі судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника СІЗО ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбуття покарання або зміну покарання на більш м`яке в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся засуджений ОСОБА_6 з клопотанням, в якому він просить суд звільнити його від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, або замінити покарання на більш м`яке.
В обґрунтування клопотання зазначив, що він був засуджений до довічного позбавлення волі, вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, так як це суперечить ст. 1, 3, 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст.ст. 28, 29 Конституції України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 клопотання підтримав та просив його задоволити.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала клопотання ОСОБА_6 та просила суд його задоволити.
Прокурор ОСОБА_3 просила суд відмовити в задоволенні клопотання, обґрунтовуючи це тим, що заміна покарання у виді довічного позбавлення на біль м`яке можлива лише в порядку помилування, що здійснюється Президентом України у встановленому законом порядку, а не судом. Крім того прокурор зазначила, що характеризуючі дані відносно засудженого ОСОБА_6 не підтверджують його виправлення.
Представник Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 заперечила проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокове звільнення від відбування такого покарання.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання засудженого та матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ст. 115 ч. 2 п. 2, 6, 9, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 156, ч. 4 ст. 187 КК України та засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 08 квітня 2010 року вирок Апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року залишено без змін.
Згідно характеристики на засудженого ОСОБА_6 , наданої начальником відділення СПС Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» майором внутрішньої служби ОСОБА_7 , за час перебування під вартою в Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор» засуджений зарекомендував себе посередньо. Заохочень та стягнень не має.
Як вбачається з характеристики на засудженого ОСОБА_6 , наданої начальником СМРБ ДПВ Державної установи «Дрогобицька виправна колонія № 40» ОСОБА_8 , за час відбування покарання у колонії засуджений характеризується посередньо, порушень режиму утримання не допускає, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Адміністрацією не заохочувався.
Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.
Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу заявлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1, 2 ст. 8 КПК України). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України (ч.ч. 1, 3-6 ст. 9 КПК України).
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року, № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п.п. 5.4 п .5).
Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
Засуджений ОСОБА_6 у своєму клопотанні вказав на законодавчі прогалини, що створюють обмеження права засуджених до довічного позбавлення волі осіб щодо можливості заміни даним особам такого покарання на більш м`яке покарання, а тому, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, у тому числі і рішення «Пєтухов проти України № 2» від 12 березня 2019 року, вважає за можливе замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.
Суд вважає, що з такими висновками засудженого погодитися не можна, оскільки встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
При заміні покарання ОСОБА_6 , як особі засудженій до довічного позбавлення волі, суду необхідно було б використати процесуальну процедуру, що не передбачена ні КК України, ні КПК України, перебравши на себе таким чином повноваження, що не властиві суду.
З аналізу рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України № 2» від 12 березня 2019 року, слідує, що Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України № 2», від 12 березня 2019 року).
Більш того, слід звернути увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України № 2» від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.
З урахуванням викладеного, зважаючи на наявність прогалини у національному законодавстві щодо механізму перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, суд вважає, що необхідно відмовити засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 у заміні такого покарання більш м`яким, або в умовно-достроковому звільненні від відбування даного покарання.
Керуючись ст.ст. 81, 82, 85, 87 КК України, 1, 2, 7, 369-372, 395, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбуття покарання або зміну покарання на більш м`яке в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1