Справа №635/356/20
Провадження по справі № 1-в/635/58/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

секретар судових засідань ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Райгородка Сватівського району Луганської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 засуджений вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового призначення покарання за даним вироком та вироком Борівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України призначено покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Борівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. Ухвалю апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року вирок Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року залишений без змін. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року ОСОБА_4 зараховано в строк відбування покарання, призначеного вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року строк попереднього ув`язнення з 11 квітня 2014 року по 13 листопада 2014 року відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання 11 квітня 2014 року.
Кінець строку відбування покарання 09 вересня 2020 року.
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, в якому зазначив, що з 05 грудня 2014 року відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)», за час його відбування покарання характеризується з позитивного боку, добросовісно виконує всі вимоги установи, є інвалідом ІІІ групи, матеріальні претензії за вироком відсутні.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого.
Інші особи, які беруть участь у справі, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Суд, вислухавши думку прокурора та захисника, дослідивши матеріали особової справи на засудженого, вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів особової справи засудженого, він з 05 грудня 2014 року відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)». Згідно характеристики на засудженого, складеної начальником відділення соціально-психологічної служби майором внутрішньої служби ОСОБА_5 та погодженої із виконуючим обов`язки заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи капітаном внутрішньої служби ОСОБА_6 від 26 лютого 2020 року, засуджений характеризується з посереднього боку, допускав порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності один раз, на даний час стягнення зняте у встановленому законом порядку. В результаті соціально-виховної роботи засуджений змінив свою поведінку на кращу, дотримується норм, які визначають порядок, мови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що був заохочений адміністрацією установи чотири рази; не працевлаштований за станом здоров`я до промислової зони установи; у взаємовідносинах з іншими засудженими вживається з широким колом осіб, критику у свою адресу реагує адекватно; дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом; до виконання законних вимог персоналу установи виконання покарань ставиться сумлінно; до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань відноситься позитивно і вбачає в них суспільну необхідність; не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці; відповідно до ст. 123 КВК України бере участь у реалізації програмах диференційованого виховного впливу «Правова освіта», «Освіта», «Професія», за результатами участі у програмі здобув у 2016 році повну загальну середню освіту, у 2017 році- професію фрезерувальника; підтримує соціально-корисні зв`язки зі співмешканкою шляхом листування, отримання посилок та телефонних розмов. Як вбачається зі змісту довідки про працевлаштування засудженого та нарахування йому заробітної плати, ОСОБА_4 у період часу з липня 2019 року по листопада 2019 року був працевлаштований до майстерні установи, де виконував роботи з виготовлення капців та сумки господарчої, зо що отримував заробітну плату. Згідно довідки В.о. завідувача медичної частини державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» ОСОБА_7 , засуджений має діагноз: наслідки спинальної травми з нижнім парапарезом порушення акту ходи; хронічна вертебральна двобічна любмоішиалгія з больовим синдромом. Відповідно до довідки бухгалтера державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» ОСОБА_8 за вироком суду у засудженого виконавчі листи відсутні.
Однак, не зважаючи на таку характеристику засудженого ОСОБА_4 , підстав вважати, що останній довів своє виправлення, судом не встановлено.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмеженьдля військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за змістом ст. 81 КК України є правом, а не обов`язком суду.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 Кримінального кодексу України.

При цьому, однією із найважливіших підстав для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, є виправлення засудженого, яке він довів своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Вирішальне значення має саме активна діяльність засудженого, який своєю поведінкою, системою вчинків доводить, що виправився і заслуговує на умовно-дострокове звільнення. Висновок суду про виправлення особи повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про її поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про звільнення, ставленні засудженого до вчиненого злочину.

Доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, а саме: особа виправилася і немає необхідності в подальшому відбуванні покарання.

Як вбачається з матеріалів особової справи на засудженого ОСОБА_4 , останній має шість непогашених судимостей, а саме був засуджений:

1) 11 червня 2002 року Борівським районним судом Харківської області за ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч.3 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі;

2) 27 лютого 2007 року Борівським районним судом Харківської області за ч. 3 ст.185, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

3) 22 серпня 2011 року Борівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 4 місяців 13 днів позбавлення волі;

4) 10 жовтня 2013 року Борівським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

5) 10 квітня 2014 року Борівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до 6 років позбавлення волі,

6) 22 липня 2014 року Борівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до 7 років позбавлення волі.

На даний час ОСОБА_4 відбуває покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року за вчинення злочинів, які відповідно до вимог ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів, вчинив вказані злочини в період іспитового строку за вироком Борівського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2013 року, суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує ту обставину, що до засудженого застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробовуванням за вироком Борівського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2013 року, однак засуджений належних висновків для себе не робив та в період іспитового строку вчиняв нові злочини.

Зазначені факти свідчать про стійку тенденцію засудженого на систематичне вчинення злочинів та небажання ставати на шлях перевиховання та виправлення, а також про неефективність застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
З огляду на наведене, у суду виникають сумніви щодо виправлення засудженого, що є необхідною умовою під час застосування умовно-дострокового звільнення, засуджений жодним чином не довів, що він сумлінною поведінкою та ставлення до праці став на шлях виправлення.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року визначено, що умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. Матеріали про умовно дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної ради.
Тобто, умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
У відповідності до положень п. 17 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України суду слід ретельно з`ясувати : ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, а також його наміри щодо прилучення до праці. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений за весь час відбування покарання і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі знаходиться з 11 квітня 2014 року, під час тримання в Харківському СІЗО характеризувався посередньо, порушення режиму не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягався, заохочень не мав. З 05 грудня 2014 року відбуває покарання в ДУ «Темнівська виправна колонія №100», де характеризується з посереднього боку.
Не зважаючи на те, що засуджений має чотири заохочення, що застосовувалися до останнього протягом відбування покарання в Державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)», засуджений допускав порушення режиму тримання, а саме : неввічливе ставлення до іншого засудженого, за що на нього було накладено стягнення у вигляді попередження і хоча зазначене стягнення на день розгляду клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення погашене у встановленому законом порядку, його накладення 23 лютого 2017 року не може свідчити про те, що засуджений протягом всього періоду відбування покарання за вироком суду бажав стати на шлях виправлення та перевиховатися.
Згідно Витягу з протоколу №11 від 15 березня 2017 року засідання комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» по розгляду матеріалів щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України на підставі ст. 82 КК України засудженому ОСОБА_4 відмовлено в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області на замун невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України як особі, яка не стала на шлях виправлення.

Згідно Витягу з протоколу №21 від 22 травня 2019 року засідання комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» по розгляду матеріалів щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, засудженому ОСОБА_4 відмовлено в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України як особі, яка не довела свого виправлення.

Разом з тим, після відмови комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України як особі, яка не довела свого виправлення, до останнього було застосовано лише два заохочення у вигляді подяки за виконання покладених обов`язків та правил поведінки, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці.

Отже, матеріали особової справи не відображають процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, зміст вищезазначених матеріалів не свідчить, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року.

Крім того, як вбачається зі змісту вироку Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року, що даним вироком з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 стягнуто 650 гривень в рахунок завданої матеріальної шкоди, а також з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 в рівних долях стягнуті процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 294,84 гривні. Засуджений в своєму клопотанні посилається на те, що матеріальних претензій за вироком немає, всі необхідні квитанції маються в матеріалах справи. Разом з тим, матеріали особової справи на засудженого не містять будь-яких даних щодо повного відшкодування засудженим завданої потерпілому за вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року шкоди. Також матеріали особової справи на засудженого не містять даних щодо погашення останнім судових витрат та взагалі здійснення будь-яких заходів щодо ініціювання вирішення процесу відшкодування завданої шкоди потерпілому та судових витрат з моменту постановлення вироку суду, що могло позитивно вплинути на питання щодо застосування до нього норм ст.81 КК України.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про неможливість застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року та вважає клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання передчасним та таким, що задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, ст. 81 КК України, ст. 154 КВК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 22 липня 2014 року - відмовити.

Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області, а засудженим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року.

Суддя ОСОБА_1