Справа № 314/3207/19
Провадження № 1-в/314/986/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.12.2019 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні матеріали за клопотанням засудженого «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність,який відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року, відповідно до якого його засуджено за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 03.07.2003 року вирок суду залишено без змін. Початок строку: 12.12.2002 року,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

встановив:

до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_3 про приведення вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року у відповідність до міжнародних норм покарання у вигляді довічного позбавлення волі шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини).
Заявлені вимоги обґрунтовує викладеними у клопотанні доводами, зокрема зазначає, що ОСОБА_3 вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року засуджений за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, при цьому вважає, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України», а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України, а тому вважає, що застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повинно бути пом`якшене, а ОСОБА_3 звільнений умовно-достроково або замінено невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням на певний строк.
У судовому засіданні засуджений та його захисник на клопотанні наполягали, просили задовольнити.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Пунктом 14 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Так, ОСОБА_3 вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року засуджений за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Враховуючи той факт, що в клопотанні засуджений ставить питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну покарання більш м`яким шляхом перегляду судового рішення в частині призначеного останньому покарання, а саме приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог, суд вважає, що воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі у судовій практиці Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.
Суд не може погодитися з доводами викладеними у клопотанні, про те, що призначене засудженому ОСОБА_3 покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Так, пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002року - умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачене статтями 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.
З вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2003 року, вбачається, що ОСОБА_3 призначено покарання за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі.

Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Таким чином, призначене судом ОСОБА_3 покарання за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі, повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, який набрав законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.
Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Крім того, суд вважає, що застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу, оскільки метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти лише у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству. Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.
За таких обставин, підстави для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень до міжнародних норм та вимог відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.
На підставі викладеного, ст.ст.4,51,63,64,81, 82,87 КК України, керуючись ст. 537,539 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:

в задоволенні клопотання засудженого «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя : ОСОБА_1

05.12.2019