В И Р О К
Іменем України

29.05.2020 року

м.Мостиська

єун 448/424/20
провадження №1-кп/448/115/20
Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська матеріали кримінального провадження за №0000119, внесені до ЄРДР 30.03.2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Арламівська Воля, Мостиського району Львівської області, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
учасники справи:
прокурорка ОСОБА_4 ,

потерпіла ОСОБА_5 ,

та обвинувачений ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Громадянин ОСОБА_3 28.03.2020 року, близько 19:00 год., перебуваючи в житловому будинку за місце свого проживання, що за адресою: Львівська область, Мостиський район, с.Арламівська Воля, та будучи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, під час суперечки із матір`ю ОСОБА_5 , умисно схопив її руками за шию, почав душити та вдаряти головою до стіни, а далі наніс такій кілька ударів руками по голові, і зокрема по обличчю, чим своїми діями спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді трьох синців на обличчі, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України визнав повністю. Зазначив, що дійсно вищевказаного дня та часу, при наведених в обвинувальному акті обставинах, перебуваючи за місцем свого проживання у с.Арламівська Воля, Мостиського району, під час конфлікту із матір`ю ОСОБА_5 , наніс такій тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі. В скоєному щиро розкаюється, просив суд його суворо не карати. Зазначив, що попросив вибачення у потерпілої. Всі докази, зібрані на досудовому слідстві, вважає достовірними і дослідження їх в судовому засіданні недоцільним.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила обставини, наведені обвинуваченим про конфлікт, котрий мав місце 28.03.2020 року близько 19:00 год. між нею та ОСОБА_3 за їх місцем проживання у с.Арламівська Воля, Мостиського району Львівської області, в ході якого останній завдав їй тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі. Погодилась із запропонованою прокурором мірою покарання обвинуваченому.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставин, викладених в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Суд обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_3 і потерпілої ОСОБА_5 , та дослідженням документів, які характеризують обвинуваченого, як особу.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 , в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_3 , у заподіянні потерпілій ОСОБА_5 умисного легкого тілесного ушкодження, та приходить до переконання, що його дії вірно юридично кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, котре згідно ст.12 КК України відноситься до кримінальних правопорушень невеликої тяжкості.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України є: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також повне та беззастережне визнання вини обвинуваченим.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, є вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , суд керується тим, що його поведінка в судовому засіданні була адекватною, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч.1 ст.1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 судом враховується те, що такий не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно не працевлаштований, проживає з матір`ю (потерпілою), котра є особою похилого віку, щиро розкаявся у вчиненому, його стан здоров`я - на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, попросив вибачення у потерпілої, його роль у скоєному злочині та поведінку до і після вчинення злочину.

З огляду на викладене та враховуючи позицію прокурорки, яка просила призначати покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді громадських робіт, керуючись принципом законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд приходить до висновку про те, що такому слід призначити покарання запропоноване прокурор ою, зокрема покарання у вигляді громадських робіт, в межах санкції ч.1 ст.125 КК України.

Підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , ст.69 КК України, суд не вбачає.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Цивільний позов по справі потерпілою особою не заявлявся.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , не обирався та суд не вбачає підстав такий застосовувати до вступу вироку в законну силу.

Керуючись ст.ст.368, 370, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання 100 (сто) годин громадських робіт.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , суд не вбачає підстав застосовувати до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ст.349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

Вирок набрав законної сили «___» ______________ 20 __ р.

Суддя ОСОБА_1