УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2020 року

м. Київ
справа № 127/4340/19
провадження № 51-33ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000346 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 25 січня 2018 року близько 22 год. 52 хв. поблизу першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , помітивши раніше незнайомого йому ОСОБА_5 , який в цей час тримав в правій руці мобільний телефон «Samsung Galaxy S-4», а лівою рукою намагався дістати ключі з барсетки, умисно, відкрито, повторно, з корисливих мотивів, правою рукою різко схопив ОСОБА_5 за підборіддя та кинув останнього на землю, в наслідок чого ОСОБА_5 впустив з рук мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S-4», та на деякий час втратив орієнтування в просторі та не зміг чинити активний опір. В цей час ОСОБА_4 зірвав з плеча потерпілого ремінець з барсеткою, в якій знаходились грошові кошти у сумі 1800 грн. різними купюрами, ключі, а також підняв із землі мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S-4». Після чого ОСОБА_4 з місця злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_4 завдав ОСОБА_5 майнової шкоди на загальну суму 4210,40 грн.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року зазначений вирок місцевого суду змінено. Призначено ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. В решті вирок залишений без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки апеляційним судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 69 КК, та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд в ухвалі не навів належних мотивів, з яких дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги засудженого та призначення менш суворого покарання. Зазначається, що висновок суду апеляційної інстанції про наявність в діях засудженого такої пом`якшуючої покарання обставини, як повне відшкодування шкоди, є необґрунтованим, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що кошти, викрадені у потерпілого, засуджений використав виключно для власних потреб. Вказується про безпідставне визнання пом`якшуючою обставиною те, що потерпілий не має до засудженого претензій. Також у касаційній скарзі зазначається, що наявність міцних соціальних зв`язків ніяким чином не впливає на відношення ОСОБА_4 до вчинення суспільно небезпечних діянь і що судом залишено поза увагою доповідь органу пробації, відповідно до якої існує висока ймовірність вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та те, що виправлення останнього без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Твердження в касаційній скарзі прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки апеляційним судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 69 КК, та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий раніше неодноразово судимий, на диспансерному обліку у лікаря нарколога не перебуває. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує покарання, а рецидив злочину обставиною, що його обтяжує.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, обвинувачений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про зміну вироку місцевого суду шляхом застосування відносно нього положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому обвинувачений вказував, що суд першої інстанції не врахував пом`якшуючі обставини та дані про його особу, зокрема, наявність неофіційної роботи, позитивну характеристику, перебування на його утриманні дружини та малолітньої дитини.
Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст.404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи поданої апеляції та прийшов до висновку наявність підстав для її часткового задоволення.
При цьому апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення, в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , дійшов правильного висновку про необхідність застосування покарання у виді позбавлення волі.
Проте суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, зазначив, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано особу обвинуваченого і не взято до уваги, що у нього на утриманні перебуває малолітній син, що обвинувачений позитивно характеризується по місцю проживання та має постійне місце проживання. При цьому апеляційний суд зауважив, що потерпілий не просив суворе покарання для обвинувачення.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що хоча суд першої інстанції у вироку і послався на досудову доповідь, де зазначено про високий ризик вчинення нових кримінальних правопорушень, проте не звернув належної уваги на зміст самої доповіді, відповідно до якої обвинувачений ОСОБА_4 працює, має міцні соціальні зв`язки, піклується про матір, допомагає дружині, хоче виховувати сина, офіційно одружитися, не порушувати закон.
Також апеляційний суд взяв до уваги і позитивну характеристику обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення.
Верховний Суд відкидає твердження прокурора щодо безпідставності визнання обставиною, що пом`якшує покарання, думку потерпілого, та щодо безпідставного врахування апеляційним судом наявності у ОСОБА_4 міцних соціальних зв`язків і вважає їх необґрунтованими.
Так положення ч. 2 ст. 66 КК чітко передбачають, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) КК, за якою його засуджено.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанцій, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене апеляційним судом ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3