ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/2325/16-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/34/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 на вирок Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомар`ївка, Близнюківського району, Харківської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, який водієм в ТОВ «Юліс-А», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
ОСОБА_7 визначено обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та взяти під варту по вступу вироку в законну силу.
Строк відбування покарання визначено рахувати з дня фактичного затримання.
Уточнений цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юліс-А» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 48735 гривень 19 копійок та 200000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині уточненого цивільного позову відмовлено.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 07 квітня 2016 року, приблизно о 09:30, керував технічно справним автомобілем «ГАЗ 3307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить «ФГ Кегичівське» та рухався по проспекту Перемоги в м. Лозова Харківської області зі сторони вул. Федора Супруна в напрямку вул. Кутузова. Під час руху, в районі буд. № 15 по вказаному проспекту, ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п.1.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно яким:
- п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків…»,
- п.12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», -
та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину дороги з права наліво по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 81-ЛЗт/16 від 17.06.2016 року, причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 стала несумісна з життям сукупна травма тіла. Порушення вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , які знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи автомобілем «ГАЗ 3307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність, не зорієнтувався в дорожній обстановці, при виникненні небезпеки у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину з права наліво, та якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і скоїв на нього наїзд, що спричинило тяжкі наслідки.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_8 та представник цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 подали на нього апеляційну скаргу.

В своїй апеляційний скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання за цим вироком з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання, у виді сприяння розкриттю злочину; вчинення злочину сталося внаслідок неправомірних дій самого потерпілого; обвинувачений вчинив всі можливі дії аби правопорушення не сталося, аби потерпілий не постраждав, і не настали такі суспільно небезпечні наслідки. Обвинувачений на транспортному засобі рухався дотримуючись правил дорожнього руху; кримінальне правопорушення сталося через необережність; на утриманні обвинуваченого перебуває тяжкохвора матір (у неї онкологічне захворювання, тому жінка потребує багато часу для її догляду та матеріальних витрат). Крім цього на утриманні ОСОБА_7 перебуває тяжкохворий дідусь (який не ходе, тому також потребує постійного догляду). Апелянт також зазначає, що хоча цивільним відповідачем, з якого стягнуто матеріальну та моральну шкоду, є не обвинувачений, не дивлячись на це, одразу після ДТП мама обвинуваченого передала 10 тисяч гривень потерпілій на відшкодування матеріальної шкоди, про що є розписка; потерпіла ОСОБА_9 претензій морального і матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Представник цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок районного суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юліс-А» на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду в сумі 48735 гривень 19 копійок та 200000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Відмовити ОСОБА_9 у задоволенні цивільного позову повністю.
В обґрунтування своєї апеляційної вимоги представник цивільного відповідача посилається на те, що судом першої інстанції були порушенні вимоги процесуального закону, оскільки розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 провадився без участі представників цивільного відповідача «Юліс-А», які не були належним чином повідомленні про дату, місце та час судового розгляду.

Крім того, під час апеляційного розгляду сторона захисту заявила клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положення Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки обвинувачений має неповнолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до якої не позбавлений батьківських прав.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі та просили застосувати до ОСОБА_7 амністію; думку прокурора, що частково підтримав подані апеляційні скарги; заперечення потерпілої та її представника, які вважали оскаржений вирок законним та обґрунтованим; доводи представника цивільного відповідача, який підтримав свою апеляційну скаргу; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого у повній відповідності норм КПК України та слушно дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК КПК України.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, обвинуваченому ОСОБА_7 призначено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який є необережним злочином, основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, тобто наближене до мінімальних розмірів, встановлених санкцією цього закону.
При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але і врахував конкретні обставини справи та наявність обставин, що пом`якшують покарання.
Крім того, суд при призначенні покарання врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, має середню технічну освіту, неодружений, з 05.05.2014 року працює водієм в ТОВ «Юліс-А» на підставі трудового договору, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні дідуся похилого віку - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та матір - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка страждає на тяжкі хронічні захворювання, добровільно відшкодував матеріальні збитки сім`ї потерпілої в розмірі 10000 гривень.
07.04.2016 року був проведений медичний огляд водія ОСОБА_7 на стан сп`яніння, за результатами медичного огляду у ОСОБА_7 ознак сп`яніння не виявлено, що підтверджується висновком № 7 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 07.04.2016 року.
Також судом визнано обставини, що пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, часткового добровільного відшкодування матеріальної шкоди, та те, що на утриманні він має матір похилого віку, яка страждає на тяжкі хронічні захворювання, та старенького дідуся, 1927 року народження.
Відповідно до ст. 67 КК України, обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом не встановлені.
Окрім цього, судом враховано досудову доповідь, складену Лозівським міськрайонним відділом з питань пробації.
Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, які призначено обвинуваченому.
За таких обставин, апеляційні доводи сторони захисту про те, що судом не враховані пом`якшуючі обставини сприймаються колегією суддів критично, оскільки вони в повному обсязі спростовуються висновками суду, які стосуються призначення покарання.
Колегія суддів, враховуючи неповоротність спричинених наслідків від злочинних дій ОСОБА_7 у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_12 , не погоджується з апеляційними доводами захисника щодо необхідності пом`якшення обвинуваченому покарання у зв`язку з наявністю декількох пом`якшуючих покарання обставини та фактичними обставинами у цьому кримінального провадження.
Згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження захисника щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання за вчинений ОСОБА_7 злочин.
Колегія суддів також враховує, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).
Разом з цим, необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
Отже, судом об`єктивно проаналізовано у вироку фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також інші встановлені обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, наявність батьків похилого віку, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої матеріальної шкоди, та це враховано при призначенні ОСОБА_7 покарання наближеного до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України. За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю доводів сторони захисту щодо повторного врахування обставин, які пом`якшують покарання, а саме для застосування норм ст. 75 КК України, оскільки для звільнення від призначеного покарання з випробуванням, об`єктивно відсутні інші фактичні та правові підстави, що обумовлює необхідність відмови в задоволенні апеляційної вимоги захисника в цій частині.

Крім того, щодо апеляційної вимоги захисника не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.
Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами за ч.ч.1, 2 ст.286 КК України.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.
Зокрема, санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.
Колегія суддів враховує, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, в результаті чого настала смерть потерпілого ОСОБА_12 , а також роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, у зв`язку з чим вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо реальної необхідності у керуванні транспортним засобом не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про призначення вищезазначеного додаткового покарання, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП - смерть потерпілого, та з урахуванням дискреційних повноважень суду. Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника щодо звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, на переконання колегії суддів, немає.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено нових підстав для будь-якого пом`якшення покарання обвинуваченому, за доводами сторони захисту.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_8 заявила клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ч.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», а саме з тієї підстави, що обвинувачений має неповнолітню доньку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до якої не позбавлений батьківських прав.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав клопотання свого захисника та просив застосувати до нього положення Закону України «Про амністію у 2016 році».
Згідно п. «в» ч.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, які не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, якщо вони не позбавлені батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році», особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.
Як вбачається з відомостей матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 є батьком неповнолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно даних довідки від 19.06.2020 року за підписом начальника служби у справах дітей Лозівської міської ради ОСОБА_16 , станом на 19.06.2020 року в службі у справах дітей міської ради відсутня інформація щодо позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_7 відносно ОСОБА_13 .
Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, визнаних судом доведеними, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин за ч.2 ст.286 КК України, який є тяжким, але необережним, 07.04.2016 року, тобто до дня набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».
За таких обставин, враховуючи позицію обвинуваченого, на підставі п. «в» ч.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» слід звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання, призначеного йому вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року за ч.2 ст.286 КК України.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги представника цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 , колегія суддів погоджується з нею лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , з наступних підстав.
Згідно з ч.2. ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. У відповідності до частини 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілою ОСОБА_9 було подано уточнений цивільний позов, в якому вона просила стягнути з цивільного відповідача ТОВ «Юліс-А» на її користь завдану матеріальну шкоду в сумі 48735 грн. 19 коп. та моральну шкоду 800000 грн. (арк.14-17 т.3).
В судовому засіданні від 26.11.2018 року потерпіла надала суду документи на підтвердження її уточненого цивільного позову і судовий розгляд було відкладено на іншу дату для надання сторонам кримінального провадження часу на ознайомлення з уточненими позовними вимогами, а також для виклику цивільного відповідача (арк.57-59 т.3).
Разом з цим, судом, в порушення вимог ст.ст.62, 134-136, 139 КПК України, в наступні судові засідання судовий виклик цивільного відповідача ТОВ «Юліс-А» не здійснювався, уточнений цивільний позов представнику цивільного відповідача не направлявся. Таким чином, судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні проведено без належного повідомлення цивільного відповідача про дату, місце та час розгляду справи, за наслідками якого було ухвалено обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , яким, окрім іншого, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юліс-А» на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 48735 грн. 19 коп. та 200000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Отже, суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які вплинули на правильність прийнятого рішення в частині вирішення цивільного позову, що відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст. 410, ч.1 ст.412 КПК України є підставою для скасування вироку в цій частині з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 задовольняється частково.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди із ТОВ «Юліс-А» підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства для повного, об`єктивного і правильного визначення розміру відшкодування, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільного процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача «Юліс-А» - ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 змінити.

На підставі п. «в» ч.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_7 від основного та додаткового покарання, призначеного вироком Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року за ч.2 ст.286 КК України.

Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ТОВ «Юліс-А» про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала в частині повернення цивільного позову на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
В решті ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді