Справа № 570/957/19 Провадження №11-кп/802/442/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст. 156 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2020 року щодо -

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м.Магдебург, Німеччина, проживає в АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, працює завідуючим господарством ПП «МІО», одружений, несудимий, який
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавлення права займатися будь-якою діяльністю, пов`язаною з доглядом, утриманням, вихованням неповнолітніх осіб на строк 3 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили, але на строк не більше двох місяців, залишено попередній тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_10 визначено рахувати з 12 грудня 2018 року.

Вироком вирішено питання про речові докази та арешт майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно вироку суду ОСОБА_10 визнаний винним в тому, що він 01 грудня 2018 року, перебуваючи по місцю свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що ОСОБА_12 , 2006 року народження є малолітньою, оскільки є її вітчимом, маючи умисел на розбещення малолітньої особи та вчинення щодо неї розпусних дій сексуального характеру, спрямованих на задоволення власної статевої пристрасті, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, скориставшись тимчасовою відсутністю сторонніх осіб, використовуючи безпорадний стан потерпілої, який виражався в тому, що вона не могла правильно розуміти сутність та характер вчинюваних з нею розпусних сексуальних дій через вік, умисно застосував до неї дії сексуального характеру, а саме: вчинив фізичне та інтелектуальне розбещення, що полягало у розпусних діях сексуального характеру, спрямованих на задоволення власної статевої пристрасті, яке полягало в оголенні статевих органів ОСОБА_10 , мацанні статевих органів ОСОБА_12 та непристойних дотиках до останньої, а також перегляду у її присутності відео порнографічного характеру, з метою викликати статеве збудження, чим порушив статеву недоторканість малолітньої ОСОБА_12 , її нормальний психічний та соціальний розвиток.

Обвинувачений в апеляційній скарзі вказує про те, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що суд неправильно прийшов до висновку про його винуватість, оскільки злочину він не вчиняв. При цьому жодних доказів, які б вказували про його винуватість органами досудового розслідування не здобуто, потерпіла, свідки оговорюють його, а докази, які наявні в матеріалах провадження та які суд поклав в основу вироку, є недопустимими. Також зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання порушено вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора та представника потерпілої, які, кожен зокрема, апеляційну скаргу заперечили, захисника та обвинуваченого, які, підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку суду апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, місцевий суд у вироку проаналізував та надав належну юридичну оцінку усім зібраним доказам для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Суд першої інстанції підставно взяв до уваги саме показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 про те, що дійсно обвинувачений за вказаних обставин місця та часу вчинив щодо неї розпусні дії.

Дані показання є чіткими та послідовними, підтверджені іншими доказами по справі, зокрема показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , протоколом огляду місця події, протоколом слідчого експерименту, висновками судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи потерпілої щодо наявності натертості в ділянці сідниць та психічного розвитку потерпілої, які є науково-обгрунтованими і не оспорюються стороною захисту, та іншими доказами, яких піддавати сумніву в суду підстав немає.

Немає в апеляційного суду обґрунтованих підстав вважати, що вказані потерпіла та свідки оговорюють обвинуваченого, оскільки не було встановлено таких об`єктивних причин як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги, будь-яких неприязних відносин між ними не встановлено.

Певні неточності в показаннях неповнолітньої потерпілої щодо обставин вчинення щодо неї розпусних дій, з огляду на її вік, не можуть свідчити про їх неправдивість.

Окрім того, суд першої інстанції допитав вказаних потерпілу та свідків з дотриманням вимог ст.ст. 336, 352, 353, 354 КПК України, при цьому обґрунтував свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Довідкою про склад сім`ї, довідкою про одруження із ОСОБА_16 , спільне виховання потерпілої ОСОБА_17 , підтверджено факт наявності родинних відносин між обвинуваченим та потерпілою.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_10 на психічні захворювання не страждає та міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, заходів медичного характеру (лікування не потребує), тобто є осудним.

Відсутність неповнолітньої потерпілої в деяких судових засіданнях жодним чином не вказує про неповноту судового розгляду в розумінні ст.410 КПК України.

Дана судом першої інстанції і належна правова оцінка суперечливим показанням свідка ОСОБА_18 .

Посилання обвинуваченого в скарзі про те, що суд не вирішив клопотання по визнання доказів недопустимими, не заслуговують на увагу оскільки судом такі докази визнані належними, допустимими, достовірними, їм надана оцінка, як це передбачено ст.94 КПК України.

Огляд житла був проведений до внесення відомостей в ЄРДР з участю власника приміщення, даних про те, що вказане приміщення належить обвинуваченому матеріали справи не містять. Окрім того, проведення слідчого експерименту було здійснено з участю обвинуваченого та захисника, під час якої обвинувачений вказував про обставини, які не були відомі органам досудового розслідування.

Апеляційний суд не вбачає підстав для визнання недопустимими ряд доказів, про які вказує скаржник, оскільки такі докази зібрані отримані в порядку, передбаченому КПК України, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини при цьому не виявлено.

Така стратегія захисту, яка висунена зі сторони обвинуваченого, спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, невідповідностей висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, чи істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію дій або перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Сукупність досліджених доказів дала суду можливість поза розумним сумнівом як прийти до обгрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину, так і спростовувати версію про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, оскільки останній вчинив розпусні дії щодо малолітньої особи, вчинені членом сім`ї.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких, дані про особу винного, а саме, те, що останній мав забезпечувати догляд за неповнолітньою особою, однак вчинив умисне кримінальне правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості такої особи, що, на думку суду, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а відтак призначив покарання ближче до максимальної межі, передбачене санкцією ч.2 ст. 156 КК України, яке необхідно відбувати реально.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено, з чим погоджується і апеляційний суд.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається в апеляції обвинувачений, в їх сукупності, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість призначення безальтернативного покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання на максимальний строк. При цьому будь-яких обставин, які б давали суду першої інстанції призначити покарання із застосуванням ст.69 чи ст.75 КК України встановлено не було.

На думку суду, саме таке покарання, відповідатиме вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Отже, доводи обвинуваченого, які наведені в апеляційній скарзі, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покарання.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться у відповідності до ч.1 ст.337 КПК України в межах висунутого обвинувачення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2020 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді