КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003876 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 рокущодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Київ,громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі та змінах до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, кримінальне провадження № 0003876 закрити, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді десяти років позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги, захисник вказує, що вирок суду першої інстанції повинен бути скасований у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Захисник в апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт, в ході якого він наніс їй тілесні ушкодження, однак не душив та не вбивав її. Пісня нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 пішов за місцем проживання, при цьому ніяких цінних речей ОСОБА_10 з собою не забирав. Показання про визнання вини обвинувачений давав у зв`язку із тиском працівників міліції, оскільки останні неодноразово викликали його та родичів до відділу міліції на допит. Крім того, як зазначає апелянт ОСОБА_7 знав про те, що ОСОБА_10 задушили, оскільки про це йому повідомили працівники міліції під час неодноразових викликів до відділу міліції.
Як зазначає апелянт, показання обвинуваченого підтверджується належними та допустимими доказами безпосередньо дослідженими судом, зокрема висновком експерта №1522 від 23 липня 2014 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії внаслідок задушення петлею, а не від тілесних ушкоджень, та узгоджуються із іншими належними та допустимими доказами: протоколами огляду місця події від 16.05.2014.
Крім того, захисник вказує, що допитана в судовому засіданні сестра ОСОБА_10 ОСОБА_11 , яка визнана потерпілою, пояснила суду, що з обвинуваченим ніяких відносин не підтримувала. 14.05.2014 ОСОБА_10 мала зустрітися з чоловіком на ім`я ОСОБА_12 , куди ОСОБА_10 пішла з ОСОБА_12 вона не знає.
Також, як зазначає апелянт, свідок ОСОБА_13 , який є братом обвинуваченого, підтвердив факт вчинення тиску з боку працівників правоохоронних органів на членів його сім`ї, оскільки в період часу з травня 2014 року по серпень 2014 року вони неодноразово викликалися до міліції (приблизно 20 разів), де в райвідділі перебували досить тривалий час.
Поряд з цим захисник вважає недопустимими докази, отримані під час проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій, як аудіо, відеоконтроль особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, оскільки ці дії були проведені з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Окрім того, захисник звертає увагу суду на те, що протокол огляду предмету та додаток до нього від 12.11.2014 в період часу з 18:05 по 19:40 та протокол огляду предмету та додаток до нього від 12.11.2014 в період часу з 16:40 по 17:50 є недопустимими доказами, оскільки слідчим суддею під час досудового слідства у вказаному кримінальному провадженні не приймалось рішення про проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій, як аудіо-, відеоконтроль особи, передбачений ст. 260 КПК України та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, передбачений ст. 263 КПК України.
На думку захисника, суд першої інстанції безпідставно послався у вироку на протокол огляду предмету від 12 листопада 2014 року, із додатком до нього СД диском; протокол огляду предмету від 12 листопада 2014 року, із додатком до нього СД диском; протокол проведення слідчого експерименту від 24 серпня 2014 року із фото таблицею до нього та додатками 2-ма СД дисками, як на докази винуватості ОСОБА_7 , оскільки інформація, що містилася на вказаних вище СД дисках, долучених до протоколів проведення процесуальних дій безпосередньо судом не досліджувалась, що є істотним порушенням загальних засад кримінального провадження, зокрема ст. 23 КПК України.
Також в апеляції звертається увага на те, що у ОСОБА_7 не було вилучено матеріальних цінностей, належних ОСОБА_10 (грошей, сережок, мобільного телефону), оскільки ніяких матеріальних цінностей обвинувачений не брав, та після нанесення тілесних ушкоджень останній відразу пішов, залишивши ОСОБА_10 .
У змінах до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 просив скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
В доповненні до апеляції захисник ОСОБА_6 , посилаючись на відсутність в матеріалах кримінального провадження довідок про автоматичний розподіл кримінального провадження на суддів ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , вказував, що оскаржуване судове рішення ухвалено незаконним складом суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2014, приблизно о 20.00-21.00 год., ОСОБА_7 зустрівся із ОСОБА_10 в м. Києві біля метро «Голосіївська» для святкування її дня народження. Після чого вони направились у кафе, що у Голосіївському парку, де їли та вживали спиртні напої. Потім, пішовши у глибину Голосіївського парку ОСОБА_10 та ОСОБА_7 вступили в статеві зносини, після яких повернулись до кафе та продовжили святкувати.

В подальшому, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 поїхали до станції метро «Васильківська», де вийшовши із метро, стояли спілкувались. В ході розмови ОСОБА_10 попросилась до ОСОБА_7 додому, на що останній відповів відмовою. В результаті відмови між ними виник конфлікт з приводу їх стосунків, оскільки ОСОБА_10 попрямувала за обвинуваченим та почала стверджувати, що вона вагітна від нього і буде вимагати гроші.
На ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків в обвинуваченого ОСОБА_7 виник умисел на позбавлення ОСОБА_10 життя, закинувши яку на плече, він потягнув її до лісосмуги, що за адресою: м. Київ, вул. Кайсарова, 7/9.
На території лісосмуги обвинувачений ОСОБА_7 скинув ОСОБА_10 на землю та, взявши камінь почав наносити їй удари в область голови. Продовжуючи свій умисел на позбавлення ОСОБА_10 життя, обвинувачений ОСОБА_7 знайшов на землі дріт, накинув його на шию ОСОБА_10 та почав душити останню, до моменту, коли вона перестала подавати ознаки життя.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягаєз наступних підстав.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що оскаржуване судове рішення ухвалено незаконним складом суду, оскільки в матеріалах провадження відсутні довідки про автоматичний розподіл кримінального провадження на суддів ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Наведені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається із матеріалів провадження, вказані судді були визначені у встановленому законом порядку автоматизованою системою документообігу суду.
Як видно з матеріалів кримінального провадження суд, вирішуючи питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, всебічно та повно дослідив всі обставини справи, перевірив доводи сторони захисту, оцінив всі докази, надані йому сторонами провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_10 .
Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, він заперечував свою причетність до вбивства ОСОБА_10 та пояснював, що 14 травня 2014 року він зустрічався з потерпілою, святкували разом в кафе поблизу станції метро «Голосіївська» її день народження. Потім вони приїхали до станції метро «Васильківська», купили пива та продовжували спілкуватися. ОСОБА_10 попросилася до нього додому, але він їй відмовив, оскільки в нього були гості. Але вона наполягала на тому, щоб вона пішла до нього додому, тоді він вдарив її в обличчя, від чого вона впала, потім він ще раз вдарив її і через хвилин 10 - 15 пішов, залишивши її на тому місці. Обвинувачений стверджував, що ОСОБА_10 не вбивав, про її смерть дізнався від працівників міліції. Під час проведення слідчого експерименту він давав показання, які йому казав слідчий. Обвинувачений стверджував, що з боку співробітників міліції на нього здійснювався психологічний тиск, його та його родичів постійно викликали до управління міліції.
Цим показанням суд дав належну оцінку та не прийняв як доказ невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Фактично такі ж показання обвинувачений давав і під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом.
Проте, як вірно зазначив у вироку суд першої інстанції, наведені вище показання спростовуються доказами, дослідженими судом.
Так, за показаннями потерпілої ОСОБА_11 , її сестра ОСОБА_10 після святкування дня народження на роботі повідомила, що йде на зустріч зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_12 , яка має відбутися біля станції метро Голосіївська. Потерпіла повідомила, що о 22 годині вона ще спілкувалася з сестрою по телефону, але о 23 годині вона вже на виклики не відповідала. Слідчому вона повідомляла, що особа, з якою її сестра йшла на зустріч, є в соціальній мережі «Вконтакті». За фотографією в соцмережі вона впізнала обвинуваченого, оскільки його фотографію їй показувала сестра. Також вона повідомила слідчому про інших знайомих ОСОБА_10 - ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
Зустріч обвинуваченого ОСОБА_7 з ОСОБА_10 підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_13 , брата обвинуваченого, який в суді першої інстанції показав, що останній раз бачився з братом о 18-00 год. 14 травня 2014 року, потім останній йому телефонував та запрошував на день народження до ОСОБА_10 , яка також його запрошувала, але він відмовився. ОСОБА_7 зустрічався з ОСОБА_10 в районі Голосіївського парку. Наступного дня брата викликали до міліції, в цей день в них дома проводився обшук, згодом ОСОБА_7 розповів, що в той день із кимось побився. В період часу з травня по серпень 2014 року його разів двадцять викликали до міліції.
Допитаний судом свідок ОСОБА_19 показав, що 13 травня 2014 року він підвозив свою знайому ОСОБА_10 , яка по дорозі по телефону розмовляла зі своїм знайомим по імені ОСОБА_12 . Потім вона повідомила, що для ОСОБА_12 взяла кредит, який оформила на себе, проте ОСОБА_12 не збирається його повертати, тому вона сама його сплачувала.
Крім того судом дослідженій висновок експерта № 1522 від 17 травня 2014 року, яким під час огляду трупа ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження, зокрема, перелом склепіння та основи черепа, крововиливи під/над оболонки, в речовину головного мозку, а також срангуляційна борозна на шиї, механічна асфіксія внаслідок задушення петлею, переломи під`язикової кістки, щитоподібного та персневидного хрящів,гостра енфізема легень, анокмемічна та ішемічна дистрофії нейроцитів головного мозку, рідкий стан крові, крапкові виливи на поверхні легень, переважне повнокров`я тканин внутрішніх органів на фоні малокров`я селезінки. Смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії внаслідок задушення петлею.
Вищенаведені докази стороною захисту на предмет належності та допустимості під сумнів не ставляться.
Переглядаючи кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 в апеляційному порядку після скасування ухвали суду про закриття кримінального провадження касаційним судом, колегія суддів зазначає, що такий перегляд здійснюється у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, тобто в межах поданої захисником апеляційної скарги з доповненнями, та з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, які є обов`язковими для виконання.
За доводами апеляційної скарги, захисник звертає увагу на те, що в протоколі огляду місця події від 16 травня 2016 року, під час якого був виявлений та оглянутий труп ОСОБА_10 , було встановлена відсутність сережок в вухах, при цьому мочка лівого вуха від отвору для сережок була розірвана. Також не було виявлено гаманця і телефону потерпілої. На думку сторони захисту наведений доказ не може бути прийнятий на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , оскільки за показаннями останнього він залишив ОСОБА_10 зовсім в іншому місці, а не там, де був виявлений її труп, крім того будь-яких речей, які належали б ОСОБА_10 в нього не вилучено.
Проте доводи про непричетність обвинуваченого до вчинення вбивства ОСОБА_10 спростовуються наступними доказами.
Так, під час досудового розслідування здійснювалися негласні слідчі (розшукові) дії, які оформлені як протокол огляду предмету від 12 листопада 2014 року з додатком до нього СД - диском, відповідно до якого ОСОБА_7 в розмові повідомляє про обставини вбивства ним ОСОБА_10 , та протокол огляду предмету від 12 листопада 2014 року з додатком до нього СД - диском, відповідно до якого під час розмови з братом обвинувачений повідомляє йому, що він перебуває у райвідділі міліції та буде давати зізнавальні показання.
Наведені докази були досліджені колегією суддів, оскільки за доводами апеляційної скарги суд записи на СД - дисках не досліджував.
Сторона захисту вважає ці докази недопустимими, оскільки реєстр матеріалів досудового розслідування та матеріали кримінального провадження не містять процесуальних рішень, а саме ухвал слідчого судді на дозвіл проведення негласних слідчих (розшукових) дій, відтак вони не відкривалися ні обвинуваченому, ні його захиснику.
Дослідивши дані обставини, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в Постанові від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к) за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.
В той же час в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к) зроблений наступний висновок, якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів невідкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення. Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання. У випадку розкриття процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД після передачі кримінального провадження до суду, суд зобов`язаний забезпечити стороні захисту достатній час та реальну можливість для доведення перед судом своєї позиції щодо належності та допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД в комплексі із процесуальною підставою для проведення НСРД з метою реалізації принципу змагальності.
Враховуючи різні правові позиції касаційного суду з даного питання, колегія судів вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 9 КПК України, ч. 5 ст. 9 цього Кодексу та дати оцінку доказам, отриманим в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій на предмет допустимості з огляду на практику Європейського суду з прав людини.
Відповідно до матеріалів провадження стороні захисту були відкриті як протоколи огляду предмету від 12 листопада 2014 року так і додатки до них - записи на СД - дисках.
Дійсно матеріали кримінального провадження не містять ухвал слідчого судді на проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Дана обставина викликана тим, що на час проведення досудового розслідування відсутня була стала судова практика щодо правозастосування положень ст. 290 КПК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, як стороною обвинувачення не відкривалися обвинуваченому та його захиснику ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення слідчих (розшукових), так і стороною захисту не заявлялося клопотання про відкриття їй процесуальних рішень, на підставі яких такі дії проводилися. Більше того під час досудового розслідування захисником заявлялось клопотання про перекваліфікацію дій обвинуваченого зі ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України (22 грудня 2014 року). Таким чином сторона захисту фактично визнала, що відкриті їй стороною обвинувачення докази є допустимими.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Якуба проти України», право на відкриття відповідних доказів (це не лише докази, які безпосередньо пов`язані з фактом справи, але й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти перших) не є абсолютним правом. У будь-якому кримінальному провадженні можуть виникнути конкуруючі інтереси, які повинні бути урівноважені з правами обвинувачених. Для того, щоб гарантувати обвинуваченому справедливий судовий розгляд, будь-які труднощі, які викликають обмеження права захисту, повинні бути належним чином компенсовані процедурами, яких дотримуються судові органи.
На думку колегії суддів, саме неухильним дотриманням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо повноти, всебічності, неупередженості дослідження всіх обставин провадження, можливістю реалізації стороною захисту своїх прав, а також розглядом даного провадження у відповідності до загальних засад кримінального провадження, було належним чином компенсовано невідкриття процесуальних рішень, на підставі яких проводилися негласні слідчі (розшукові дії) в даному кримінальному провадженні. З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відомості, отримані за результатами проведення негласних (розшукових) дій, обґрунтовано визнано допустимими доказами.
Такий висновок колегія суддів робить із урахуванням рішення, прийнятого судом касаційної інстанції у даному провадженні, який в своїй ухвалі від 29 січня 2019 року про скасування ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості, не зазначав про правильність висновку суду апеляційної інстанції про визнання вищенаведених доказів недопустимими, чи навпаки, про безпідставне визнання судом першої інстанції відомостей, отриманих в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій допустимими доказами.
Наведені докази узгоджуються з показаннями обвинуваченого, які він давав під час проведення слідчого експерименту 24 серпня 2014 року.
Відповідно до поданої апеляційної скарги та змін до неї, захисником ОСОБА_7 звертається увага на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема статті 23 КПК України щодо безпосередності дослідження цього доказу.
Колегією суддів досліджено протокол слідчого експерименту, фототаблиця до нього та ту частину відеозапису, де обвинувачений ОСОБА_7 в кабінеті слідчого дає показання про обставини вбивства ним потерпілої ОСОБА_10 . Колегією суддів не досліджена та частина відеозапису, де обвинувачений розповідає і показує на місці вчинення злочину, оскільки даний відеозапис не відтворюється. Проте, за таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для визнання цього доказу недопустимим, оскільки слідчий експеримент проведений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Отримані за результатами його проведення відомості є належними та допустимими доказами, оскільки обвинувачений на відтвореному відеозаписі детально розповідає за яких обставин він вчинив вбивство ОСОБА_10 , а на фотографіях зафіксовано, як обвинувачений ОСОБА_7 на місці вчинення злочину показує як ним було вчинено вбивство, зокрема, він показує як душив потерпілу.
Оцінюючи цей доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі не наведено доводів про те, що зізнавальні показання під час проведення слідчого експерименту обвинувачений дав в результаті застосування до нього незаконних методів проведення досудового розслідування.
Проте, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду провадження апеляційним судом ОСОБА_7 заявляв, що такі показання він дав під психологічним тиском працівників міліції, який полягав у тому, що його самого, та його родичів працівники міліції неодноразово викликали до управління поліції.
Дана обставина була предметом дослідження судом першої інстанції та не знайшла свого підтвердження, про що зазначено у вироку суду. Під час повторного розгляду провадження судом апеляційної інстанції обвинувачений також не вказав, хто з працівників міліції на нього здійснював тиск. Та обставина, що він та його родичі неодноразово викликалися до управління міліції не свідчить про вчинення психологічного тиску. Більше того, показання під час слідчого експерименту обвинувачений давав в присутності захисника, до його проведення він не був затриманий, міг вільно пересуватися, що давало йому змогу звернутись зі скаргою на неправомірні дії працівників правоохоронного органу, чи із заявою про вчинення ними злочину. Проте, ні він, ні його родичі з такими заявами не зверталися, про що повідомив колегії суддів сам ОСОБА_7 .
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що всі докази, якими суд обґрунтовував свій висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вбивстві ОСОБА_10 є належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність та взаємозв`язок є достатнім для ухвалення обвинувального вироку з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що пом`якшують покарання.

Судом враховано також те, що ОСОБА_7 вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, що вірно розцінено судом як обставина, яка обтяжує покарання.
Крім того, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря - нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий, а тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та призначив покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відтак рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді десяти років позбавлення волі, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України тає достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4