ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/497/20
Справа суду 1-ї інстанції № 640/4713/19
Окрема думка судді ОСОБА_1
Переглядаючи оскаржуваний вирок Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2019 щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в межах уточненої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов висновку про обґрунтованість апеляційних доводів цього обвинуваченого в частині допущених судом першої інстанції істотних порушень КПК України, а саме, стосовно недотримання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Зокрема, під час апеляційного розгляду було встановлено, що згідно звукозапису судового засідання від 05.04.2019, суд вирішував питання щодо можливості застосування норм ч. 3 ст. 349 КПК України, але не постановлював фактично ухвалу з цього приводу, зважуючи на заперечення прокурора , а також не роз`яснив обвинуваченим, в тому числі і ОСОБА_4 , який не користувався допомогою захисника, стосовно наслідків спрощеного порядку дослідження доказів, тобто позбавлення обвинувачених права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку. Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 при апеляційному розгляді слушно посилалися на ці обставини, оскільки такі доводи підтверджуються фактичним змістом звукозапису судового засідання від 05.04.2019, хоча вирок містить вказівку суду про достеменне роз`яснення сторонам вимог ст. 349 ч. 3 КПК України, на що в своїх поясненнях звернули увагу апелянти.
Вказані обставини, з урахуванням змісту уточнених обвинуваченим ОСОБА_4 апеляційних доводів, свідчать про наявність істотних порушень КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на необхідність дотримання загальної засади щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які гарантуються та передбачені ст. 17 КПК України, вищенаведені обставини свідчать про необхідність задоволення апеляційної вимоги обвинуваченого ОСОБА_4 щодо скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду, оскільки він незгоден зі змістом обвинувачення, а наслідки спрощеного порядку дослідження доказів не були належно роз`яснені ОСОБА_4 .
Поряд з цим, належить врахувати, що суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 50 та 60 КК України при призначенні покарання ОСОБА_3 за ст. 185 ч. 3 та ст. 289 ч. 2 КК України та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про необхідність відбуття такого покарання реально, а саме в умовах ізоляції від суспільства.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах установленим законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
Відповідно до ст. 75 КК України, обов`язком суду є врахування даних, які характеризують особу винного, при вирішенні питання, чи є можливим виправлення засудженого без реального відбування покарання, і під час ухвалення рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд має навести переконливі аргументи, що ґрунтуються на конкретних обставинах справи.
Доводи захисника ОСОБА_6 про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від призначеного покарання з випробуванням є безпідставними. Твердження щодо наявності позитивних відомостей про особу ОСОБА_3 , наявності у нього міцних соціальних зв`язків, як належних умов щодо його виправлення без ізоляції від суспільства, не можна брати до уваги, оскільки ці обставини існували на час вчинення обвинуваченим двох умисних корисливих злочинів, але вони не стали стримуючими факторами від їх вчинення. Більш того, твердження захисника ОСОБА_6 про те, що вчинені злочини не є насильницькими взагалі не мають правового змісту, оскільки згідно обвинувачення, яке суд визнав доведеним, воно стосується лише двох умисних корисливих злочинів проти власності, які інкримінувалися обвинуваченим, і відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як тяжкі.
Зміст висновків, наведених у мотивувальній частині вироку вказує на те, що суд вже врахував при призначенні виду та міри покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття ОСОБА_3 та часткове відшкодування ним шкоди потерпілому. Повторне врахування цих обставин при вирішенні питання щодо застосування норм ст. 75 КК України, з огляду на вимоги ст. 65 КК України та ст. 370 КПК України є недопустимим, оскільки таке рішення не буде відповідати критеріям справедливості, індивідуалізації покарання, а також обґрунтованості та вмотивованості.
З огляду на викладене, застосування норм ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням не стане необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
06 лютого 2020 року ОСОБА_1