Справа № 740/1891/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/210/19
Категорія - ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000261, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ніжина, Чернігівської області, з середньою базовою освітою, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, в силу ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 858 грн. витрат на залучення експертів для проведення судової експертизи.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, вважаючи призначене йому покарання надто суворим, в якій просить про його пом`якшення та призначення, виходячи з вимог норм ст. 75 КК України, та в подальшому звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком.

В обґрунтування викладених вимог вказує на те, що судом при призначенні йому покарання не було враховано п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де звернено увагу суду на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку, з врахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання, зокрема особам, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, і. т.д. Вважає, що судом першої інстанції не дотримано вищевказаних норм, оскільки за наявності пом`якшуючих обставин справи, та враховуючи відсутність тяжких наслідків, судом належним чином не вмотивовано рішення з приводу призначення йому альтернативного покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 в невстановлений досудовим розслідуванням день, в січні 2018 року, близько 19-ї години, маючи умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна та доводячи свої злочинні наміри до кінця, з метою протиправного збагачення, з корисливого мотиву, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, через незачинені двері проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав газову плитку марки ЕЛНА-01П ПГ2Н вартістю 333 грн. 59 коп., комплектуючі металеві частини до печі: чавунну плиту 2-х камфорну вартістю 477 грн. 50 коп., чавунні дверцята печі вартістю 183 грн. 75 коп. колісники наборні чавунні в кількості 4 штуки вартістю по 35 грн. кожен, загальною вартістю 140 грн., що все належить ОСОБА_8 . У подальшому, маючи можливість розпоряджатись викраденим ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, чим завдав матеріальну шкоду ОСОБА_8 на загальну суму 1134 грн. 84 коп.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, котрий просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, фактичні обставини справи в апеляційному порядку не перевіряються.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання, суд відповідно до вказаної статті кримінального закону врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України тяжким злочином, особу винного, який хоча і вважається не судимим в силу ст. 89 КК України, проте за місцем проживання характеризується негативно, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та призначив покарання в межах мінімального строку, передбаченого кримінальним законом.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, у виді 3 років позбавлення волі. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення кримінального правопорушення, а саме щире каяття та активне сприяння досудовому розслідуванню.

Апеляційні доводи обвинуваченого про зайву суворість призначеного покарання, за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно доводів, викладених в апеляційній скарзі апелянта, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаявся, і сприяв розкриттю даного кримінального правопорушення, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, те, що потерпілій викрадене майно було повернуто.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Будь-яких нових даних апелянтом при апеляційному розгляді надано не було.

Так, суд вірно зазначив, та вважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинене кримінальне правопорушення покарання у виді позбавлення волі, зважаючи при цьому на переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо особи, щирого каяття і його поведінки в період досудового слідства і судового розгляду, висновку органу пробації, неможливо без ізоляції від суспільства, і вважаючи, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційні вимоги про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених апелянтом доводів, належить вважати безпідставними, оскільки носять суто суб`єктивний характер.

Твердження ОСОБА_7 , викладене у апеляційній скарзі, що призначене йому судом першої інстанції покарання є занадто суворим, колегія суддів вважає необґрунтованим і дійшла висновку про те, що при його призначені, місцевий суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, призначивши покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та прийнявши до уваги висновок досудової доповіді органу пробації.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в межах санкцій ч. 3 ст. 185 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4