У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2019 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , детектива ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0004969 від 11.12.2017, -

ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва звернулася адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0004969 від 11.12.2017.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_6 від 22 травня 2019 року в справі № 760/14885/19 (провадження № 1-кс/760/8060/19) у межах кримінального провадження за № 0004969 від 11.12.2017 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191 КК України накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Адвокат ОСОБА_3 зазначає, що про вказану ухвалу ОСОБА_5 стало відомо 02 липня 2019 року після того, як вона ознайомилася з копією ухвали, отриманої її чоловіком - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що дана квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 , яка не є стороною у справі по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191 КК України, тому арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є не законним та прямо порушує право на користування та розпорядження майном ОСОБА_5 .

З огляду на викладене адвокат ОСОБА_3 просила скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_5 .

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримала клопотання та просила скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2019 по справі №760/675/16-к (1-кс/760/9625/16).

Детектив в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, та зазначив, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2019 накладено арешт на майно, яке є спільним сумісним майном подружжя, та до якого може бути застосовано конфіскацію, як виду покарання підозрюваного ОСОБА_7 .

Також зазначив, що слідчий судді розглянув клопотання детектива про накладення арешту на майно з дотриманням ст.ст. 170-173 КПК України та з`ясуванням всіх обставин.

Заслухавши пояснення адвоката та детектива, дослідивши матеріали клопотання, та документи додані до нього, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З матеріалів справи вбачається, що Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004969 від 11.12.2017 за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_9 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2019 накладено арешт на майно, серед якого, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Встановлено, що в ухвалі від 22.05.2019 слідчий суддя зробив висновок, що вказане вище майно, яке перебуває у спільній сумісній власності у ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , має суттєве значення для кримінального провадження так, як воно може бути об`єктом конфіскації як виду покарання, а тому зазначене майно підлягає арешту, оскільки детективом було доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який ідеться в клопотанні детектива та може бути виконане завдання, для виконання якого детектив звернувся з клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, особою, що подає клопотання про скасування арешту майна, має бути доведено не лише необґрунтованість підозри, а й необґрунтованість інших чинників, які стали основою судового рішення про накладення арешту, зокрема, правової підстави для арешту майна, розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Разом з цим, слід зазначити, що при вирішенні питання про накладення арешту слідчий судді не досліджує питання стосовно набуття права власності на зазначену квартиру, однак з матеріалів справи вбачається, що зазначена квартира набута на праві власності, в тому числі, і підозрюваним ОСОБА_7 шляхом приватизації майна державного житлового фонду.

Так, як вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру від 28.07.2016, виданого КУ «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Так, згідно ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності від 30.06.1994) приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності від 30.06.1994) приватизція державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, слід зазначити, що в приватизації вказаної квартири, крім заявника ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_11 , брав участь син подружжя - ОСОБА_10 , на майно якого також було накладено арешт та право якого порушено.

Однак, виходячи з того, що спірне майно, на яке накладено арешт, перебуває у спільній сумісні власності, та частки якого не виділенні, слідчий суддя позбавлений можливості визначити, що саме та в якій частині належить підозрюваному ОСОБА_11 .

Крім того, при вирішенні питання про скасування арешту майна слідчий суддя також вважає доведеним розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном в даному випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

При цьому, слідчий суддя вважає, що обставини, викладені заявником в клопотанні, є недостатніми, а надані докази не підтверджують посилання на те, що в арешті вказаного майна відпала потреба.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки клопотання про скасування арешту є необґрунтованим, а доводи сторони захисту про необхідність зняття арешту не доведеними, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 170-174, 309 слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0004969 від 11.12.2017 - відмовити.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1