Справа № 461/1790/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1088/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

встановила:
цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 строк тримання під вартою в державній установі «Львівська установа виконання покарань №19» до 14 листопада 2019 року включно і відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченої та захисника ОСОБА_8 про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який.

Своє рішення суд мотивував тим, що свідченням відсутності в обвинуваченої достатніх факторів соціального стримування та наявність ризику переховування від суду є те, що ОСОБА_6 у 2015 році залишила місце реєстрації у м. Львові та тривалий час була відсутня, перебуваючи на території Російської Федерації, а в подальшому була оголошена в розшук і після депортації з Російської Федерації 16 січня 2019 року затримана і їй оголошено про підозру у вчиненні публічних закликів до умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України та розповсюдження, за попередньою змовою групою осіб, матеріалів із закликами до таких дій, повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України та обрано ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також судом зазначено, що строк покарання, який загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є додатковим мотивуючим особу фактором переховуватись від суду, а наявність доступу до мережі Інтернет, дасть можливість ОСОБА_6 продовжувати вчиняти дії, в здійсненні яких вона обвинувачується.

Не погоджуючись із вищезгаданим рішенням суду обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на те, що ухвала суду є необґрунтованою, винесеною на підставі усних заяв прокурора про існуючі ризики без дослідження доказів їх наявності.

Зазначає, що судом не досліджено доказів сторони захисту, що на її думку, свідчить про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, упередженість суду та порушення її права на справедливий судовий розгляд.

Наголошує, що не відповідає дійсності покликання прокурора про відсутність у неї у м. Львові місця проживання, засобів для існування та соціальних зв`язків, оскільки вона одружена, має чотирьох повнолітніх дітей, у яких може проживати та перебувати на їх утриманні, окрім цього, вона є приватним підприємцем і досягла пенсійного віку.

Акцентує, що неправдивою є інформація про те, що вона самовільно залишала місце реєстрації у м. Львові та тривалий час переховувалась у Російській Федерації, оскільки кримінальне провадження щодо неї було відкрито 07 грудня 2018 року і доти жодних обмежень в пересуванні у неї не було. Стверджує, що у Москві перебувала у своїх родичів і що не переховувалась від слідства, а про кримінальне провадження належним чином не була повідомлена.

Покликається на те, що не може впливати на свідків, оскільки такі вже допитані в суді, також не може знищити докази, так як записи її розмов з друзями на оптичних дисках знаходяться у матеріалах справи у розпорядженні суду.

Звертає увагу на те, що не може покинути Україну без документів, які знаходяться в матеріалах справи.

Вважає безпідставним ризики продовження протиправної діяльності, а також ухиляння від суду у зв`язку із суворістю можливого покарання.

Просить дослідити ряд матеріалів досудового слідства та скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова про продовження строку тримання під вартою, обравши запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з обмеженням пересування у межах м. Львова.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 виступ її захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.
Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене ч.2 ст. 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Відтак, виходячи з наведеного, ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.
Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду таких справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.
Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен з`ясувати доцільність такого, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим статтями 177 178 КПК України.
Згідно ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

На думку колегії суддів, суддею під час розгляду клопотання прокурора з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом в сукупності та стали підставою для прийняття судового рішення.

Колегія суддів вважає доведеним прокурором, що ризики зазначені у клопотанні не зменшились, а відтак, обґрунтованими є висновки суду про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання є недостатнім.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченою ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Отже, на думку апеляційного суду, виправданим є подальше тримання під вартою обвинуваченої, з врахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, даних про її особу, конкретних обставин кримінального провадження, мотивів, викладених в клопотанні прокурора і є всі підстави вважати, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, продовжити кримінальне правопорушення.

Що стосується вимоги обвинуваченої ОСОБА_6 про витребування перелічених в апеляційній скарзі документів із матеріалів кримінального провадження та їх дослідження в суді апеляційної інстанції, то такі не відповідають нормам законодавства, оскільки чинним КПК України прямо заборонено витребування кримінального провадження з суду, яке перебуває на стадії розгляду.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в ухвалі суду допущена описка у даті її постановлення, яка підлягає усуненню судом І інстанції в порядку ст. 379 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.
Отже, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Рекомендувати судді в порядку ст. 379 КПК України виправити допущену описку у даті постановлення ухвали.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4