ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/909/18 Номер провадження 11-кп/814/540/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Боюк Кенгерли Кюрдомирського району Азербайджану, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, інваліда 3 групи, мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, в порядку ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.12.2018 року,

за участю:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_6
перекладача ОСОБА_11
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Цим вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України і призначено йому покарання :
-за ч.2 ст. 286 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
-за ч.1 ст. 135 КК України - у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст. 70 КК України остаточне основне покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 визначено шляхом часткового складання призначених покарань, приєднавши до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та остаточно засуджено ОСОБА_6 на 5 (п`ять) років і 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Згідно вироку суду, ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, при таких обставинах.
01 травня 2018 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ГАЗ 3302, д.н.з. НОМЕР_1 , у якому робоча гальмівна система та ходова частина знаходились у технічно несправному, але працездатному стані, по ґрунтовій дорозі, що з`єднує вулиці Підгірну і Миру, у напрямку вулиці Миру в селі Нижня Будаківка Лохвицького району Полтавської області, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху та виїздом за межі ґрунтової дороги, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав за межі ґрунтової дороги, де поблизу електроопори №215 А-7, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 , який рухався попереду у попутному йому напрямку, в результаті чого велосипедист ОСОБА_13 від отриманих травм помер на місці пригоди.
Згідно висновку експерта №55-а від 30.05.2018 року, на трупі ОСОБА_13 виявлено наступні тілесні ушкодження: «Г» - подібної форми рана в лобній ділянці справа, у проекції лобного горба, розташована в центрі; смугоподібної форми садна шкіри; лінійна рана по задній поверхні в проекції правого ліктьового суглобу; садно шкіри по передній поверхні живота зліва; садно шкіри по правій боковій поверхні грудної клітки, у проекції 5-7 ребер по переднє - пахвинній лінії; садно шкіри по боковій поверхні грудної клітки зліва, у проекції реберної дуги по середній пахвинній лінії; садно шкіри по переднє - зовнішній поверхні проекції правого ліктьового суглобу, з переходом на нижню третину правого плеча та верхню третину правого передпліччя; садно шкіри в поперековій ділянці справа; садно шкіри по заднє - зовнішній поверхні середньої третини правого плеча; садно шкіри по задній поверхні в проекції лівого колінного суглобу; садно шкіри по задній поверхні нижньої третини правої гомілки; садно шкіри по переднє - зовнішній поверхні середньої третини правої гомілки; садно шкіри по переднє - внутрішній поверхні верхньої третини лівої гомілки; садно шкіри по задній поверхні, в проекції лівого променево - зап`ясткового суглоба; крововиливи в м`які покриви голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній ділянці справа та на межі тім`яних ділянок; крововилив у підшкірну - жирову клітковину (далі - ПЖК) у правій поперековій ділянці; крововилив у м`язи в правій поперековій ділянці, з розповсюдженням на праву заднє-бокову поверхню грудної клітини; крововилив в ПЖК по задній поверхні лівого колінного суглобу; крововилив у ПЖК по задній поверхні правого ліктьового суглобу, з розповсюдженням на нижню третину правого плеча та верхню третину правого передпліччя; перелом правих поперечних відростків 1,2 поперекових хребців, перелом 12 ребра справа в ділянці шийки; перелом остистого відростку 3-го грудного хребця з крововиливами в місцях переломів; розрив хребтового стовпа на рівні між хребцевого диску 11-12 грудних хребців з повним розривом передньої та задньої повздовжніх зв`язок хребта та крововиливом в оточуючі м`які тканини; прямі переломи 4,5,6,7,8,9,10 ребер справа по середнє-ключичній лінії, прямі переломи 7,8,9,10,11,12 ребер справа по лопатковій лінії, з пошкодженням пристінкової плеври, вистоянням списоподібних уламків ребер у плевральну порожнину та крововиливами в оточуючі м`які тканини; прямі переломи 6,7 ребер зліва по передній пахвинній лінії з крововиливами в оточуючі м`які тканини; крововилив в оточуючу клітковину нижньої частині грудного відділу аорти; крововилив у ділянці заднього краю правого купола діафрагми; крововилив у ділянці кореня правої легені, що зливається з описаним вище крововиливом в оточуючу клітковину грудного відділу аорти; розрив плеври та тканини легені по реберній поверхні нижньої долі правої легені, ближче до її нижнього краю з правобічним гемотораксом (в правій плевральній порожнині до 600 мл рідкої темної крові); множинні розриви капсули та паренхіми печінки по діафрагмальній поверхні правої долі печінки, які по правому краю печінки переходять на її вісцеральну поверхню; розтрощення тканини печінки з утворенням тканевого детриту та крововиливами в тканину печінки по вісцеральній поверхні центральної частини правої долі та по всій вісцеральній поверхні лівої долі печінки з гемоперитонеумом (в черевній порожнині до 1500 мл рідкої темної крові). Всі вказані вище тілесні ушкодження за своїми морфологічними характеристиками є прижиттєвими, утворились у короткий проміжок часу, незадовго до настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини автотранспортного засобу, що могло мати місце при травматизації велосипедиста автотранспортним засобом, що рухався, що не суперечить строку та обставинам, зазначеним у фабулі ухвали про призначення експертизи. ОСОБА_13 у момент первинного контакту із травмуючим об`єктом був обернений до нього своєю правою заднє-боковою поверхнею тіла, та міг рухатись на велосипеді. Стосовно живої особи виявлені тілесні ушкодження у своїй сукупності, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку, як таких що призвели до смерті. Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок тупої травми голови, тулубу та кінцівок, яка супроводжувалась множинними переломами ребер, пошкодженням внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку- крововтрати, які і стали безпосередньою причиною смерті.
Згідно висновку експерта №257 від 11.06.2018 року у даній дорожній обстановці у діях водія автомобіля ГАЗ 3302, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 ПДР України відповідно до якого : «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху». В умовах даної події водій автомобіля ГАЗ 3302, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання ним вимог п. 10.1 ПДР України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Крім цього, 01 травня 2018 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, безпосередньо після вчинення дорожньо-транспортної пригоди в с. Нижня Будаківка Лохвицького району поблизу ґрунтової дороги, що з`єднує вулиці Підгірну і Миру, усвідомлюючи, що він вчинив ДТП, тим самим поставивши потерпілого ОСОБА_13 , який отримав тілесні ушкодження, у небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, не виконав свого громадянського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не викликав карету швидкої допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а умисно залишив його у небезпеці, зникнувши із місця пригоди, тим самим порушивши вимоги п. п. г, ґ, п. 2.10 ПДР України, де вказано, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і направити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені у підпункті „г пункту 2.10 ПДР України, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що останній не погоджується із вироком суду в частині призначеного покарання та вважає його занадто суворим, оскільки він повністю визнав свою вину, розкаюється та має інвалідність 3-ї групи.
В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на неправильність висновків суду та зазначає про те, що ДТП сталося не тільки з його вини, а також через необережні дії потерпілого ОСОБА_13 .
Вказує про те порушення його прав на захист та про неналежне виконання перекладачем своїх обов`язків, оскільки останній не перекладав йому процес під час судового розгляду.
Також заперечує свою вину у вчиненні злочину , передбаченого ч.1 ст. 135 КК України та перебування у стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що вживав алкоголь вже після вчинення ДТП, а на момент пригоди був тверезим і матеріалами провадження не доведено протилежного, оскільки свідки у справі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили вказаний факт, але суд неправомірно послався у своєму рішенні на показання даних свідків дані ними під час досудового слідства. Вказує, що залишив місце ДТП з метою покликати допомогу для потерпілого та принести останньому води.
Просить змінити вирок суду виключивши з нього факт його засудження за ч.1 ст. 135 КК України, оскільки він цього злочину не вчиняв та виключити із вироку факт знаходження його в стані алкогольного сп`яніння в момент ДТП, так як він напився від страху після події. Також просить обрати йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України не більше 3 років позбавлення волі.
Під час апеляційного розгляду підтримав свою апеляційну скаргу із внесеними змінами.
Позиція інших учасників провадження
Захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого.
Потерпілі ОСОБА_17 та ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .
Прокурор ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без зміни.
Мотиви суду апеляційної інстанції
Згідно ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як вбачається із матеріалів провадження, до місцевого суду надійшов обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 135 та ч.2 ст. 286 КК України.
Впродовж судового слідства обвинувачений ОСОБА_6 не вказував на невідповідність матеріалів впровадження фактичним обставинам справи чи неправильно встановлені обставини, а також не зазначав про неправомірні дії потерпілого ОСОБА_13 , які призвели до ДТП та будь - яку вину останнього у тому, що сталося. Крім того, впродовж судового розгляду обвинувачений не заперечував своєї вини у вчиненні наїзду на потерпілого та повністю визнав вину по даному факту, у зв`язку з чим, місцевим судом розглянуто провадження щодо ОСОБА_6 в межах висунутого останньому обвинувачення.
Крім того, зазначаючи в доповненнях до апеляційної скарги про порушення потерпілим Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та по суті не оспорює фактичні обставини провадження вказаного кримінального правопорушення.
У зв`язку з чим апеляційний суд вирок місцевого суду в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, не переглядає.
У ч. 1 ст. 68 КПК України зазначено, що в разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).
Відповідно ж до ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
Колегія суддів вважає, що питання про дотримання вимог ст. 29 КПК України щодо залучення перекладача слід вирішувати в кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому в розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 52 цього Кодексу, обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження, з моменту встановлення цього факту.
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_6 , 2.05.2018 відмовився від призначеного йому адвоката ОСОБА_18 та заключив угоду із захисником ОСОБА_19 , за участі якого цього ж дня, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру. В подальшому і до завершення судового слідства та постановлення вироку суду, захист інтересів обвинуваченого здійснював захисник ОСОБА_20 .
Під час досудового розслідування до участі у провадженні були залучені перекладачі ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . За їх участю проводився також і судовий розгляд в суді першої інстанції.
З анкетних даних ОСОБА_6 вбачається, що останній з 1993 року проживає у Лохвицькому районі Полтавської області та має громадянство України (паспорт громадянина України виданий 18.03.2011 року).
Зі звукозапису судових засідань місцевого суду встановлено, що ОСОБА_6 розумів зміст судових засідань та будь яких уточнюючих запитань перекладачу не задав. Крім того, під час апеляційного перегляду, який здійснювався за участю захисника та перекладача, обвинувачений також повністю розумів зміст судового розгляду та послугами перекладача не користувався.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається , що 18.06.2018 року ОСОБА_6 було вручено Повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 02.05.2018 року та 8.05.2018 року перекладеної перекладачем ОСОБА_21 на російську мову. Зі змісту зміненої підозри вбачається, що органами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 вчинив дорожньо - транспортну пригоду в стані алкогольного сп`яніння, порушивши п. 2.9. ПДРУ.
Таким чином, колегія суддів вважає, що права обвинуваченого ОСОБА_6 , передбачені ст.42 КПК України, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду були дотримані і підстав вважати, що останній не в повній мірі розумів суть обвинувачення (зокрема і в частині вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України в стані алкогольного сп`яніння), чи був позбавлений можливості вільно спілкуватися із судом, не вбачається.
Колегія суддів також вважає не спроможними доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину , передбаченого ч.1 ст. 135 КК України та не доведення того, що останній вчинив ДТП перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно підпункту «а» п.2.9. ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
Відповідно до п. 2.10 ПДР України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
Так, згідно висновку № 39 щодо результатів медичного огляду від 1.05.2018 року, у ОСОБА_6 01.05.2018 року о 22 год. 35 хв. із застосуванням алкотестеру встановлено стан алкогольного сп`яніння. За результатом токсикологічного дослідження № 1063 від 5.05.2018 року, у крові ОСОБА_6 виявлено етанол в концентрації 2,5 проміле .
Згідно Акту судово психіатричного експерта № 227 вбачається, що ОСОБА_6 зловживає спиртними напоями, із 2008 року перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. На час даного експертного дослідження виявляє характерні для синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю ( хронічний алкоголізм 2 ст.) фізичні, неврологічні та психічні ознаки.
В описі психічного стану підекспертного ОСОБА_6 експерт вказує, що останній стосовно подій, що становлять суть даного кримінального провадження розповідає послідовно і точно, аналогічно відомостям, які отримані від нього під час допиту в якості підозрюваного, намагається зменшити кількість вжитого алкоголю в той період часу. Не може вказати точно в якій кількості в той період часу вживав спирті напої.
Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 , 30.03.2018 року притягувався до адміністративної відповідальності Миргородським ВП ГУНП в Полтавській області за ч.1 ст. 130 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
З врахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 має низький рівень правосвідомості, а тому критично відноситься до його тверджень щодо не вживання спиртного під час святкування 1 травня 2018 року, разом із друзями Житченком, ОСОБА_14 та співмешканкою ОСОБА_15 .
Посилання апелянта на те, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_23 , дані ними під час досудового слідства є неспроможними оскільки, місцевий суд у вироку лише піддав їх свідчення критичній оцінці у тій частині, що обвинувачений не вживав спиртні напої перед дорожньо транспортною пригодою, з огляду на дружні і близькі стосунки останніх із ОСОБА_6 . Із даним висновком погоджується і колегія суддів.
Не містять матеріали провадження і будь яких доказів на підтвердження версії обвинуваченого, що він вживав алкогольні напої вже після вчинення ДТП, а тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим, висновок суду в частині доведення вини ОСОБА_6 у в вчиненні ДТП в стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до п. п. г, ґ, п. 2.10 ПДР України, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і направити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені у підпункті „г пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, відправити потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди.
Стаття 135 КК встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення в небезпеці. Суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.
За змістом статті 135 КК, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Іншими словами, саме поставлення в небезпеку знаходиться за межами вказаного злочину та за певних умов містить окремий склад злочину.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.
Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК.
Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.
З апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_6 не заперечує факту того, що після вчинення ДТП він залишив потерпілого ОСОБА_13 на місці пригодити. Разом з тим обвинувачений вказує, що пішов по допомогу для потерпілого та щоб попросити ОСОБА_15 принести останньому води.
Вказане спростовується поясненнями допитаних судом свідків ОСОБА_24 , який їхав на тракторі та побачив на місці потерпілого ОСОБА_13 і викликав телефоном фельдшера Величко та самої ОСОБА_25 , яка прибула на місце пригоди і викликала швидку. Зазначені свідки вказували, що ОСОБА_6 на місці пригоди не бачили і останній не звертався за допомогою з приводу отримання травм потерпілим до будь кого.
Матеріали провадження не містять доказів того, що обвинувачений шукав медсестру ОСОБА_25 , чи будь яким іншим чином намагався надати допомогу потерпілому, зокрема викликав швидку, повідомив односельчан про ДТП на прохав їх про допомогу для потерпілого та ін.
Колегія суддів критично ставиться до доводів обвинуваченого, що він пішов додому просити щоб його співмешканка ОСОБА_15 принесла потерпілому холодної води, оскільки остання воду ОСОБА_13 не приносила.
З огляду на те, що обвинувачений вказує, що не повернувся на місце ДТП бо був впевнений , що потерпілого вже побачив свідок ОСОБА_24 , який їхав на тракторі, а також він дізнався, що до потерпілого пішла фельдшер, то вказане ніяким чином не впливає на кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 135 КК України , оскільки ОСОБА_6 знав, що потерпілий знаходиться в безпорадному стані, але будь яких дій направлених на допомогу останньому не здійснив, залишивши ОСОБА_13 самого на місці пригоди та самовпевнено допускав, що допомогу можуть надати інші особи. Дії ОСОБА_12 містять суб`єктивну сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК України і характеризуються злочинною самовпевненістю.
Крім того, Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Колегія суддів вважає, що за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_6 одразу після наїзду на ОСОБА_13 , не надавши допомоги останньому, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, самовільно покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані. Тому, дії засудженого за ч. 1 ст. 135 КК кваліфіковані вірно, а його винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.
Згідно ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як видно із матеріалів провадження, саме вказаними нормами закону керувався суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Так, призначаючи обвинуваченому покарання в межах санкцій статей обвинувачення, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що його обтяжує вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння, а також особу обвинуваченого, який вину у вчиненні злочину за ч.2 ст. 286 КК України визнав, задовільно характеризується по місцю проживання, є інвалідом 3 групи, його сімейний стан, вік та стан здоров`я, а також думку потерпілих, які не мали до ОСОБА_6 претензій і просили його суворо не карати.
З врахуванням конкретних обставин вчинення злочинів та особи обвинуваченого, місцевий суд належним чином обґрунтувавши своє рішення, дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства із реальним відбуванням покарання та призначив останньому покарання в межах санкцій статей обвинувачення, а остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням.
Призначене обвинуваченому покарання, суд апеляційної інстанції вважає таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, зокрема: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, та таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.12.2018 року щодо нього без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_26