КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

29 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003549 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та засуджено до покарання у виді громадських робіт строком на 150 (сто п`ятдесят) годин.
Як встановлено вироком суду, 19 серпня 2018 року близько 13 години 00 хвилин у ОСОБА_6 , який приїхав до місця проживання ОСОБА_9 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту з яким, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

У той же час, 19 серпня 2018 року, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , розуміючи та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання їх негативних наслідків, зайшовши до квартири АДРЕСА_3 , завдав один удар лівою рукою в область правої частини обличчя ОСОБА_9 . Далі, коли ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 виштовхали ОСОБА_6 на вулицю поблизу будинку, він продовжив наносити тілесні ушкодження ОСОБА_9 , а саме один удар лівою рукою по лівій частині нижньої губи.

Від нанесених ОСОБА_6 ударів, ОСОБА_9 отримав наступні тілесні ушкодження: синець з елементами внутрішньо шкіряних крововиливів на нижній повіці ока з переходом на ліву бокову поверхню спинки носу; рвано-забійну рану на слизовій переддвер`ї рота в області нижньої губи, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року в частині призначеного покарання та призначити йому покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт посилається на те, що винесений вирок є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного у зв`язку з чим підлягає зміні.

Зокрема, обвинувачений вказує на те, що причиною конфлікту, який відбувся 19 серпня 2018 року між ним та ОСОБА_9 стала неправомірна поведінка останнього, і користуючись психологічним станом ОСОБА_10 , яка на той час перебувала у стані вагітності, ОСОБА_9 схиляв її до розірвання відносин з ним (апелянтом) та почав надсилати з її телефону на його номер образливі повідомлення, а коли він приїхав до дружини, ОСОБА_9 став перешкоджати їхньому спілкуванню, поводився агресивно, відштовхував його руками, після чого він (апелянт) захищаючись, дійсно двічі вдарив його рукою по обличчі.

Крім того, звертає увагу апелянт і на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції ним було наголошено на тому, що наразі він, його дружина ОСОБА_10 та їх син стали проживати окремо від ОСОБА_9 , що унеможливлює їх подальше спілкування з потерпілим та створення у майбутньому будь-яких конфліктних ситуацій між ними.

На думку апелянта, при призначенні покарання, суд першої інстанції неправомірно взяв до уваги думку потерпілого ОСОБА_9 , який просив призначити йому покарання у вигляді громадських робіт в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, а також, призначаючи йому покарання з урахуванням думки потерпілого, суд не взяв до уваги те, що причиною виникнення кримінального правопорушення послужила саме неправомірна та провокаційна поведінка ОСОБА_9 .

Зазначає апелянт і про те, що при призначенні йому покарання, суд не взяв до уваги, що з 31 жовтня 2014 року по теперішній час він працює директором ТОВ «Ліга Технолоджі», і призначення покарання у вигляді громадських робіт унеможливлює його роботу та призведе до блокування роботи підприємства.

Як вважає апелянт, суд мав можливість та законні підстави призначити йому менш суворе покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, а саме штраф у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який він має можливість сплатити враховуючи те, що у нього є постійна робота.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу останнього та просив її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 в умисному заподіянні ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дійОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який має молодий вік, перебуває у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітню дитину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також думку потерпілого, який просив призначити винній особі покарання у виді громадських робіт у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.
Обставиною, що, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, оскільки ОСОБА_6 критично оцінив свою протиправну поведінку та висловив готовність бути покараним за вчинене.

Передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції визнав доцільним, на виконання вимог ч. 2 ст. 65 КК України, призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, оскільки, на думку суду, саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 50, 65 КК України, а тому, всупереч доводам апеляційної скарги, це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Зокрема, як прямо передбачено ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Незважаючи на обставини, наведені в апеляційній скарзі, а також те, що санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, крім громадських та виправних робіт, передбачений більш мякий вид покарання, такий як штраф, колегія суддів вважає, що цей менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки розмір штрафу, передбачений вказаною вище нормою закону не дозволить повною мірою досягнути мети покарання, яка визначена законом.
Що ж стосується посилання обвинуваченого на те, що призначене йому покарання у вигляді громадських робіт унеможливить його роботу та призведе до блокування роботи підприємства, то його слід визнати безпідставним, оскільки громадські роботи, як це передбачено ч. 1 ст. 56 КК України, полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи час безоплатних корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

Тобто вказане покарання жодним чином не повязано з робочим часом, а тому наведені у скарзі обставини не може служити перешкодою для його виконання або навпаки для реалізації трудових прав та обовязків засудженого.

До того ж ОСОБА_6 не відноситься до числа осіб, відносно яких, відповідно до вимог закону, не можуть бути призначені громадські роботи.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для зміни вироку, з метою помякшення покарання, призначеного ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, а тому вважає за необхідне, за наслідками апеляційного розгляду за апеляційною скаргою обвинуваченого прийняти рішення, яким вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1292/2019

Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України.

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1