Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/7491/19
Провадження № 1-кп/490/988/2019
У Х В А Л А

27 серпня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

його захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

його захисника - ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження № 0001759 за обвинуваченням:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

та

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України, -

встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Центральним районним судом міста Миколаєва проведене підготовче судове засідання у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України.

2. Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав, що поданий до суду обвинувальні акти відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема - містить достатній виклад обставин вчинення кримінального правопорушення, та викладені в обвинувальному акті обставини дають повну уяву про всі елементи складу злочину, що інкримінується обвинуваченому.

Водночас прокурор просив продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, спираючись про те, що інший запобіжний захід не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

3. Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник під час підготовчого судового засідання проти призначення справи до розгляду у судовому засіданні не заперечували

В той же час, вони заперечували проти продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою, спираючись про те, що запобігти вказаним прокурором ризикам є можливо без застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Обвинувачений та його захисник просили про зміну обраного відносно ОСОБА_11 запобіжного заходу на менш суворий.

4. Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник під час підготовчого судового засідання проти призначення справи до розгляду у судовому засіданні не заперечували

5. Потерпіла ОСОБА_8 під час підготовчого судового засідання позицію прокурора підтримала.

При цьому зазначала, що є сестрою загиблого внаслідок дій, як вона вважає, обвинувачених, хоча в загиблого є рідні сини та батьки; на момент смерті загиблий мешкав разом зі своїми батьками.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

6. 22 серпня 2019 року на розгляд Центрального районного суду міста Миколаєва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001759 про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України.

Після реєстрації у суді кримінальному провадженню на підставі цього обвинувального акту був присвоєний єдиний унікальний номер 490/7491/19.

7. В межах цього кримінального провадження ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину за таких обставин

13.05.2019 о 02:00 год., більш точного часу у ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 перебували у дворі багатоповерхового будинку по АДРЕСА_3 , де біля контейнеру для сміття помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_12 ..
Далі, у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .. Оцінивши обстановку, та впевнившись, що сторонніх осіб у дворі немає, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків,діючи з метою реалізації злочинного умислу, направленого на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , з невстановлених в ході проведення досудового розслідування мотивів, 13.05.2019 близько 03.40 годин, більш точного часу у ході досудового розслідування встановити не виявилось за можливе, підійшли до ОСОБА_12 , який перебував у положенні стоячи біля контейнерудля сміття, що знаходиться у дворі, неподалік багатоповерхового будинку по АДРЕСА_3 .
ОСОБА_4 , підійшовши до ОСОБА_12 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в щелепу, від отриманого удару ОСОБА_12 вдарився спиною об стінку сміттєвого баку, після чого впав на землю на правий бік. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, та діючи умисно, ОСОБА_4 , стоячи над ОСОБА_12 , який перебував у положенні лежачи на правому боці, почав хаотично наносити ОСОБА_12 удари ногами в життєве важливі органи зі значною силою, а саме в область голови та обличчя, завдавши таким чином близько 15 ударів. В цей час ОСОБА_6 , який стояв поруч з ОСОБА_12 , наніс від 3 до 4 ударів правою ногою в область живота потерпілого ОСОБА_12 .. Далі, ОСОБА_4 почав озиратись, для того, щоб впевнетись, що за їх з ОСОБА_6 злочинними діями ніхто не спостерігає, помітив неподалік сміттєвого баку дерев`яну штахетину із цвяхами, яка лежала на землі, та порахувавши її можливим знаряддям вчинення злочину, ОСОБА_4 взяв штахетину у руки та підійшов до ОСОБА_12 .
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ОСОБА_4 нахилився до потерпілого, який не маючи об`єктивної можливості чинити супротив, завдав ОСОБА_12 штахетиною із цвяхами не менше двох ударів у життєво важливий орган, а саме - в облать голови, від чого штахетина зламалась.
На цьому побиття ОСОБА_12 зупинилося. ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 з місця злочину зникли, залишивши ОСОБА_12 який ще подавав ознаки життя.
В результаті вищезазначених дій ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 о 04.33 години ОСОБА_12 помер в кареті швидкої медичної допомоги від отриманих тілесних ушкоджень.
Ці дій ОСОБА_4 та ОСОБА_6 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України - як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.

8. Потерпілою від злочину в обвинувальному акті вказана сестра потерпілого ОСОБА_8 .

9. При цьому сини загиблого бажають брати участь у кримінальному провадженні, висловлювали таке бажання під час досудового розслідування, зокрема - шляхом висловлювання відповідного бажання та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, тощо.

10. Ухвалою слідчого судді Снігурівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_13 від 30 травня 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 27 липня 2019 року.

Подальшою ухвалою слідчого судді строк тримання обвинуваченого під вартою був продовжений до 27 серпня 2019 року включно.

Під час обрання цього запобіжного заходу та продовження строку його дії слідчий суддя виходив з наявності ризиків того, що обвинувачений може переховуватись від суду та слідства, протиправно впливати на свідків потерпілого та інших учасників кримінального провадження

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

11. Відповідно до частини 3 статті 314 Кримінального Процесуального Кодексу України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, такі рішення:

-повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу;

-призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;

12. Вимоги до обвинувального акту сформульовані у статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України, відповідно до якої обвинувальний акт, окрім іншого, має містити у собі:

-анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство) /пункт 2 частини 2 вказаної статті/;

-виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення /пункт 5 частини 2 вказаної статті/.

12.1. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17 зазначила, що

Поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі.
Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий - це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.
Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
При цьому поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення.
Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.
У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.
Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально.
Кримінальний процесуальний закон (статті 55 - 59 КПК України) юридично закріплює статус потерпілого - учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.
Водночас у частині 6 статті 55 КПК України передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні. Згідно з положеннями цієї норми, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Таким чином, чинний КПК України передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.
Суд враховує положення статті 59 КПК України, відповідно до якого у разі, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. Однак, у кримінальних провадженнях, в яких заподіяно смерть потерпілому, такого учасника провадження, як законний представник, немає.
/пункти 18 - 29/

До того ж, зі змісту частини 7 статті 55 Кримінального Процесуального Кодексу України вбачається, що прокурор або слідчий зобов`язані залучити до кримінального провадження особу, яка є потерпілою в кримінально-правовому значенні, та лише за відсутності її згоди на статус потерпілого - залучити її до кримінального провадження, як свідка.

12.2. Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 листопада 2013 року у справі № 5-328 к/с 16, яка є обов`язковою для виконання, сформулював правову позицію, відповідно до якої обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як зазначено у вказаній постанові, аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1)фактичних обставин кримінального правопорушення (фактична складова);

2)правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3)формулювання обвинувачення.

При цьому, як зазначено далі у вказаній постанові, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) - фактичної моделі - бо саме правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

При визначені того, чи є виклад фактичних обставин справи належним, Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328 К/С-16 вказав про необхідність керуватись рекомендаціями, що викладені у рішенні Європейського Суду з Прав Людини у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.

У вказаному рішенні Європейський Суд з Прав Людини нагадав, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто - про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті "b" частини З статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод /надалі - Конвенції/.

При цьому викладені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають надавати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

13. Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.

Як зазначено у згаданій вище Постанові від 24 листопада 2013 року Верховного Суду України у справі № 5-328 к/с 16, він є підсумковий процесуальним документом, який для суду є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК).

14. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та статті 21 Кримінального Процесуального Кодексу України обвинувачений має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено Європейським Судом з Прав Людини у рішенні у справі «Андрій Ісаєв проти Росії», положення «встановленим законом» передбачає не лише законну основу існування суду, але і його склад у кожній конкретній справі (пункт 33). Встановлення правил щодо складу суду є прерогативою національного процесуального законодавства.

Відповідно до статті 31 Кримінального Процесуального Кодексу України залежно від ступеня тяжкості злочину та (або) виду суб`єкта злочину провадження у суді першої інстанції здійснюється: професійним суддею одноособово, колегіально судом, або судом присяжних у складі двох професійних суддів та трьох присяжних.

15. Відповідно до статті 384 Кримінального Процесуального Кодексу України у разі обвинувачення особи у вчиненні злочину, кримінальне провадження щодо якого може здійснюватись судом присяжних, прокурор - під час направлення обвинувального акту до суду, а суд - під час підготовчого судового засідання - зобов`язані роз`яснити обвинуваченому можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

16. Відповідно до правової позиції, що сформульована у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/6472/14-к, кримінальне провадження в суді присяжних за своєю правовою природою є особливим порядком кримінального провадження, покликаним забезпечити додаткові гарантії особам, обвинуваченим у вчиненні найбільш тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Залежно від волевиявлення обвинуваченого у справах цієї категорії може застосовуватись одна з двох альтернативних судових процедур: загальний порядок судового розгляду колегією у складі трьох професійних суддів; провадження у суді присяжних.

Законодавча вимога ж щодо роз`яснення особі права на розгляд його справи судом присяжних прокурором при направленні обвинувального акта до суду та судом під час підготовчого судового засідання спрямовані на забезпечення ефективної реалізації обвинуваченим зазначеного права завдяки своєчасній поінформованості і наданні йому реальної можливості ініціювати питання про особливий порядок судового розгляду.

/пункти 45 - 46/

17. Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 Кримінального Кодексу України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 Кримінального Кодексу України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При цьому, на відміну від умисного вбивства, в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до заподіяння тілесних ушкоджень характеризується умислом, а його ж ставлення до смерті потерпілого - необережністю.

/дивись, серед іншого, Постанову Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к/

18. Відповідно до частини 3 статті 315 Кримінального Процесуального Кодексу України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

19. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під ставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені дії.

Відповідно до статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України строк тримання під вартою може бути продовженим у разі наявності вказаних вище обставин та додаткового доведення того, що завершити досудове розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали не є можливим, а раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

20. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Аналіз змісту наданого суду обвинувального акту, а також - інших наданих суду матеріалів кримінального провадження, дозволяє прийти до таких висновків.

І. Щодо відповідності обвинувального акту вимогам пункту 2 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України.

21. У наданому суду обвинувальному акті та доданому до нього реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутня вказівка про осіб, які є потерпілими у цьому кримінальному провадженні, зокрема - про синів загиблого, які у доступній їм формі під час досудового розслідування висловлювали своє бажання мати такий статус.

Відсутні в цих документах й відомості про те, що вони є залученими до кримінального провадження, як свідки, та висловили відмові отримати відповідний статус.

Таке само по собі не дозволяє призначити судовий розгляд та навіть - прийняти обґрунтоване рішення про його проведення, адже не дозволяє у передбачений законом спосіб повідомити осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, про час та місце проведення судового засідання, що перешкоджає доступу таких осіб до правосуддя та реалізації ними наданих їм прав.

Отже, вимог пункту 2 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу в цьому випадку не дотримано.

ІІ. Щодо відповідності обвинувального акту вимогам пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України.

22. Далі, викладаючи обставини кримінального правопорушення, передбаченого вказаною автором обвинувального акту статтею кримінального закону, органи досудового розслідування та публічне обвинувачення обмежились лише вказівкою про умисність дій обвинувачених щодо заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, але не зазначили ставлення обвинувачених до його смерті /умисел або необережність/
До того ж, в обвинувальному акті вказівки про вид необережності та спосіб її виявлення у дійсності є відсутніми.

Між цим в цьому випадку форма вини, зокрема - ставлення обвинуваченого до смерті є обов`язковим елементом складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України.

За такого офіційна версія про фактичні обставини, що свідчать про ставлення обвинувачених до наслідку у вигляді смерті потерпілого, так саме, як й форма такого ставлення, мають бути зазначеними в обвинувальному акті, адже без такого зазначення суть висунутого обвинувачення не може бути усвідомленою.

За такого обвинувачення у заподіянні смерті шляхом завдання тілесних ушкоджень, що не містить версії щодо ставлення обвинуваченого до смерті, само по собі порушує право обвинуваченого на захист, адже позбавляє його можливості бути детально та належним чином /без подвійних змістів/ проінформованим про сутність пред`явленого обвинувачення.

23. У наданому суду обвинувальному акті відсутня вказівка про мотив вчинення злочину, органи досудового розслідування та публічного обвинувачення обмежились вказівкою про те, що такий мотив не був встановленим.

Але в цьому випадку мотив вчинення злочину є обов`язковим елементом складу інкримінованого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 злочину, оскільки він:

-з одного боку - характеризує ставлення обвинувачених до наслідків у вигляді смерті потерпілого;

-з іншого - у певних випадках тягне додаткову кваліфікацію або утворює кваліфікуючу ознаку вчиненого ними злочину.

За такого офіційна версія про такий мотив обов`язково має бути зазначеною в обвинувальному акті, адже без такого зазначення суть висунутого обвинувачення не може бути усвідомленою.

За такого обвинувачення у заподіянні смерті шляхом завдання тілесних ушкоджень, що не містить версії щодо мотивів такого, само по собі порушує право обвинуваченого на захист, адже позбавляє його можливості бути детально та належним чином /без подвійних змістів/ проінформованим про сутність пред`явленого обвинувачення.

24. До того ж, пред`явлене ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачення, будучи недостатнім для повного розуміння його змісту, виходячи з викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення може бути інтерпретовано й таким чином, що ті вчинили вбивство ОСОБА_12 без будь-якої причини.

У разі ж, якщо органи досудового розслідування та публічне обвинувачення виходили з такого, кожен з обвинувачених має бути повідомленим про можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

Органи досудового розслідування та публічного обвинувачення ж, викладаючи фактичні обставини справи та не вказуючи однозначно ставлення обвинувачених до смерті ОСОБА_12 та мотив вчинення ними злочину, тим самим порушили їх право на розгляд справи справедливим судом, адже позбавили їх можливості завдяки вчасній поінформованості отримати реальну можливість ініціювати питання про особливий порядок судового розгляду.

У випадку ж, якщо органи досудового розслідування та публічне обвинувачення під час складання обвинувального акту в дійсності формували версію про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вчинив злочин не без будь-якої причини, наданий суду обвинувальний акт не містить у собі викладення фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими, адже не містить причини їх дій, які прокурор вважав встановленими та з яких виходив, формулюючи версію про вчинення ними злочину.

Отже, виклад в обвинувальному акті фактів матеріальної дійсності, які стали підставою для висунення обвинувачення, не є достатнім для висновку про те, що в цьому випадку обвинувачений є належним чином проінформованими про сутність висунутого відносно нього обвинувачення, отже - тягне порушення прав обвинувачених на захист та на розгляд його справи судом, сформованим відповідно до закону, а за такого - на справедливий суд.
Отже, вимоги пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу в цьому випадку істотно порушені.

ІІІ……Ці недоліки не можуть бути усунутими під час судового розгляду.

25. Так, стаття 338 КПК України передбачає лише можливість у суді змінити пред`явлене обвинувачення, але в будь-якому разі не дозволяє вперше формулювати обвинувачення за наслідками судового розгляду.

В цьому ж випадку, як доведено вище, обвинувачення наразі не є сформульованим; його формулювання за наслідками, вказаними в обвинувальному акті, взагалі не є можливим.

Більше того, наведені вище недоліки обвинувального акту не дозволяють розпочати судовий розгляд на засадах Верховенства права.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України за таких обставин наявні в суді обвинувальні акти, як такі, що не відповідає вимогам Кримінально-процесуального Кодексу України, слід повернути прокурору для усунення недоліків.

ІV. Стосовно запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_4 ..

26. В цьому випадку надані суду матеріали не свідчать про те, що, висуваючи обвинувачення ОСОБА_4 , органи досудового розслідування діяли упереджено, без належної ретельності та сумнівності.

Виявлені ж судом недоліки обвинувального акту за певних умов можуть свідчити про брак старанності, але висновків суду про відсутність упередженості не спростовують.

Отже, висунуту обвинуваченому підозру наразі слід вважати обґрунтованою.

27. Сутність же такої підозри зводиться до того, що обвинувачений безпідставно вчинив дії, що призвели до смерті сторонньої для нього особи.

Таке вказує, що обвинувачений є схильним до контр продуктивних дій відповідно до спонук, які не можуть бути розумно поясненими, а за такого - належним чином контрольованими.

Отже, в цьому випадку є доведеним ризик того, що ОСОБА_4 може продовжити вчиняти злочин.

28. Окрім того, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого йому може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі тривалістю 10 років.

Наразі ж він тримається під вартою три місяці; такий строк не є домірним строку покарання, яке може бути йому призначене.

Отже, в цьому випадку є доведеним ризик того, що обвинувачений може переховуватись від слідства та суду.

29. Суд також відзначає, що в цьому випадку для запобігання ризику вчинення обвинуваченим нових злочинів, з огляду на не контрольованість дій обвинуваченого, необхідним є постійний нагляд за його поведінкою, який є можливим лише шляхом застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

При цьому строк перебування обвинуваченого під вартою наразі не є таким, що може вважатись достатнім для виправлення його поведінки такою мірою, що таке дасть змогу змінити відносно нього запобіжний захід на менш суворий.

Наведене у сукупності є достатнім для висновку про те, що в цьому випадку є наявними передбачені законом ризики, запобігти яким інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, не видається за можливе.

30. Посилання захисту ж наведеного не спростовують, адже не містять посилань про "достатні гаранті" того, що обвинувачений не вчинить нового злочину та буде з`являтись до суду та органів досудового розслідування.

За огляду на таке суд вважає клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою таким, що підлягає задоволенню, а у клопотанні захисту про зміну запобіжного заходу вважає за необхідне відмовити.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

1.Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001759 про обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального Кодексу України - повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України.

2.Клопотання прокурора, що стосується запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 діб - до "25" жовтня 2019 року включно.

У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 7 днів.

Ухвала в частині продовження строку тримання обвинуваченого під вартою може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва.

Головуючий суддя = ОСОБА_1 =