Номер провадження: 11-сс/813/1582/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000481 від 02.05.2019 рокуза ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0000481 від 02.05.2019 рокута до ОСОБА_9 підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05.11.2019 року, без визначення розміру застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисник обґрунтував тим, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи.

Слідчий суддя не врахував, що:

- у клопотанні не доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, так як підозрюваний вину визнає, більше 5 місяців з`являвся до слідчого за першою вимогою та досудове розслідування вже завершено;

- у клопотанні не доведена неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою;

- підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, оскільки має сім`ю, утримує дружину та неповнолітню дитину, має постійне місце роботи і проживання, де позитивно характеризується та раніше не судимий.

Одна лиш тяжкість злочину, не може бути безумовною підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та підозрюваного, які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно із п.3 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя дотримався вищевикладених вимог КПК України, взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, врахував їх при постановленні оскарженої ухвали та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Зокрема, органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме в тому, що він 01.05.2019 року, приблизно о 18:30 год., у світлий час доби, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним технічно справним легковим автомобілем «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по асфальтованій поверхні проїзної частини вул. Мічуріна с. Криничне Болградського району Одеської області, з боку вул. Першотравнева в напрямку вул. Миру, зі швидкістю понад 71,5…93,9 км/год.
В цей час по асфальтованій поверхні проїзної частини вул. Тимошенко с. Криничне Болградського району Одеської області, з боку об`їзної автодороги «Ізмаїл Болград» в напрямку вул. Мічуріна, здійснював рух легковий автомобіль «ВАЗ 21061», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який наблизився до перехрестя рівнозначних доріг з вул. Мічуріна, та на вказаному перехресті став виконувати маневр повороту ліворуч на вул. Мічуріна в бік вул. Першотравнева.
Під час руху по вул. Мічуріна с. Криничне, при наближенні до перехрестя з вул. Тимошенко, маючи реальну і об`єктивну можливість здійснювати рух на транспортному засобі з безпечною та допустимою в установлених межах населеного пункту швидкістю, маючи реальну і об`єктивну можливість виявити, що на вказаному перехресті доріг відсутні будь-які дорожні знаки, дорожня розмітка чи будь-які інші засоби організації та регулювання дорожнього руху, маючи реальну і об`єктивну можливість завчасно виявити легковий автомобіль «ВАЗ 21061», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здійснював рух по вул. Тимошенко та наближався до перехрестя с вул. Мічуріна праворуч, а також маючи можливість дати дорогу цьому автомобілю, водій ОСОБА_9 , в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3., 11.3., 12.4., 16.12 ПДР, не надав дорогу вказаному транспортному засобу, а змінив напрямок руху свого автомобіля ліворуч і у стані гальмування виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення лівою передньою частиною кузова керованого ним автомобіля «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з лівою передньою частиною кузова автомобіля «ВАЗ 21061», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що призвело до загибелі водія автомобіля «ВАЗ 21061» ОСОБА_11 .
Зазначена підозра не є предметом оскарження в даному випадку та підтверджується доданими до клопотання слідчого доказами, а саме: протоколами допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 , протоколом допиту підозрюваного та висновками експертів.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, оскільки за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.

Таким чином, відповідно до положень ч.2 ст.183 КПК України, до ОСОБА_9 може бути застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що прокурором доведена наявність ризику того, що, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у разі доведеності його вини, останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Більш того, апеляційний суд враховує, що відповідно до пунктів 34-36 рішення Європейського суду «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.

Також апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що та обставина, що злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння, у разі доведеності вини ОСОБА_9 , йому загрожує лише реальне покарання, а тому є ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.
Крім того, апеляційний суд вважає наявним ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі з метою уникнення від кримінальної відповідальності може незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд визнає слушними доводи прокурора про те, що під час досудового розслідування ОСОБА_9 перебував у статусі свідка і лише вручення підозри ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України він набув статусу підозрюваного, що може вплинути на наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Також апеляційний суд враховує думку потерпілої, яка пояснила, що підозрюваний під час перебування на волі не прийняв будь-яких заходів щодо відшкодування завданої злочином шкоди та вважала, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити належну поведінку підозрюваного.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту про те, що підозрюванийраніше не судимий, визнає вину, одружений, має на утриманні малолітню доньку, працює, має постійне місце проживання, з моменту вчинення злочину по день застосованого запобіжного заходу не переховувався, позитивно характеризується, проте вважає, що зазначені обставини не зменшують існування вищезазначених ризиків та не спростовують висновок слідчого судді.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_9 .

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги захисника є необґрунтованими, а слідчий суддя при розгляді клопотання дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, який керуючись положеннями п.2 ч.4 ст.183 КК України при застосуванні до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не визначив розмір застави, оскільки злочин, що інкримінується ОСОБА_9 спричинив загибель людини.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000481 від 02.05.2019 рокуза ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3