Ухвала
Іменем України

20 серпня2019 року
м. Київ
справа № 618/680/17
провадження № 51-4066 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 8 липня 2019 року,
встановив:
За вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у селі Миколаївка Дворічанського району Харківської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає на АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі

на строк 9 (дев`ять) років.
Прийнято рішенні щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він

31 травня 2017 року приблизно о 12 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході сварки,

діючи умисно, з метою вбивства, на ґрунті особистих неприязних відносин наніс декілька ударів кулаками по різним частинам тіла ОСОБА_5 , після чого взяв в руки сокиру, лезом та обухом якої наніс не менше тридцяти ударів по голові, шиї та грудній клітці ОСОБА_5 , від чого останній помер.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 8 липня 2019 року вирок місцевого суду змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII зараховано

у строк покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 1 червня 2017 року по 8 липня 2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі року включно. Врешті вирок залишено без змін.

Як убачається зі змісту касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 8 липня 2019 року у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість. Вказує на неналежне врахування судами обставин, що пом`якшують покарання.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається

не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, санкція ч. 1 ст. 115 КК передбачає покарання тільки у виді позбавлення волі

на строк від семи до п`ятнадцяти років.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, приймаючи рішення про обрання ОСОБА_4 покарання, суд повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК є особливо тяжким, характер протиправних дій засудженого, обтяжуючу обставину, а саме скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також дані про особу засудженого, який визнав вину, розкаявся у вчиненому, а тому дійшов правильного висновку про можливість його виправлення з призначеннями покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, яке є наближеним до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК.

Доводів, які б свідчили про явну несправедливість призначеного покарання, у своїй касаційній скарзі засуджений не навів.
Призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним і достатнім для виправлення

та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.

Отже, оскільки з касаційної скарги ОСОБА_4 та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 8 липня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3