Справа №577/1715/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/707/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від відбування покарання у виді обмеження волі та у виді позбавлення волі
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/1715/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та призначити йому більш м`яке покарання, обмежившись відбутим покаранням та застосувати відносно нього ЗУ «Про амністію у 2016 році», оскільки за порушення режиму відбування покарання до нього вже застосовувались дисциплінарні стягнення, а на роботу він не виходив, вимагаючи забезпечити його спецодягом та заробітною платою. Також вказує, що призначене попереднім вироком покарання відбуте ним в повному обсязі, про що не зазначено у вироку, а тому на даний час він не може порушити умови відбування покарання.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2019 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 10.04.2019, а час перебування під вартою до набрання вироком законної сили обраховувати з розрахунку, що один такий день відповідає двом дням позбавлення волі.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_12 , будучи засудженим вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.03.2015 за ч. 2 ст. 309 і ч. 1 ст. 311 КК до 2 років обмеження волі, прибув 22.08.2015 до ДУ «Конотопський виправний центр (№ 130)» по вул. Батуринській, 2 в м. Конотопі та в період з 12.10.2015 по 13.02.2017 систематично порушував встановлені правила проживання, вчинивши 26 порушень Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом МЮ України від 29.12.2014 № 2186/5 та розпорядку дня, затвердженого начальником Конотопського ВЦ № 130, за які на нього накладені дисциплінарні стягнення.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

Як вбачається із показань обвинуваченого ОСОБА_9 , він свою вину у вчиненні злочину визнав частково, не визнавши порушення, пов`язані з невиходом на роботу, оскільки вимагав забезпечити його спецодягом та заробітною платою.

Однак такі показання ОСОБА_9 суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам, тому суд першої інстанції, визнаючи обвинувачення останнього доведеним, правильно послався у вироку на показання свідків.

Зокрема, ОСОБА_9 в період з 12.10.2015 по 13.02.2017 систематично порушував встановлені правила проживання, вчинивши 26 порушень Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та розпорядку дня, що підтвердили у судовому засіданні численні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 .

У переважній більшості випадків ОСОБА_12 відмовлявся надавати будь-які письмові пояснення щодо вчинених ним проступків. Тільки за фактом невиходу на ранкову фізичну зарядку 14.05.2016 за станом здоров`я, невиходу на роботу 14.05.2016, оскільки в цей день вихідний, а адміністрація не забезпечує його спецодягом та заробітною платою, невиходу на роботу 14.04.2016, оскільки йому не нараховують заробітну плату, знаходження в речовій кімнаті 17.08.2016 о 22:30 та ігнорування зробленого зауваження без пояснення причин таких дій, а також за фактом виготовлення браги з цукерок, виявленої 18.09.2016, ОСОБА_12 надав свої письмові пояснення. При цьому поганий стан здоров`я спростований фельдшером установи, який повідомив, що до нього ОСОБА_12 не звертався, а також рознарядками на вивід засуджених на роботу, з яких убачається, що останній зобов`язаний був вийти на роботу у зазначені дати.

Будь-яких доказів про звернення ОСОБА_12 до адміністрації установи з приводу порушення його трудових прав під час розгляду справи не встановлено, а тому враховуючи попередню і наступну поведінку засудженого суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі показання засудженого не відповідають дійсності і є спробою ухилення від відповідальності. При цьому ОСОБА_12 в зазначених випадках не тільки не відмовлявся виконувати роботу, а взагалі не виходив на неї.

Таким чином, з часу накладення першого стягнення 12.10.2019 і до внесення відповідних відомостей 20.02.2017 до ЄРДР ОСОБА_12 вчинив 26 дисциплінарних порушень, тобто щомісяця в середньому вчиняв 1,5 порушення встановлених правил, що свідчить про цілеспрямовану систематичність неправомірних дій та правильність їх кваліфікації за ч. 1 ст. 390 КК.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про те, що за вчинені порушення на нього накладені дисциплінарні стягнення, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, проте дисциплінарна відповідальність не є різновидом кримінальної відповідальності, а склад інкримінованого злочину утворюють саме систематичні дії ОСОБА_9 , направлені на порушення встановлених правил проживання особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він відбув покарання, а тому не може ухилятися від його відбування, оскільки хоча він і відбув покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.03.2015, проте під час його відбування систематично порушував встановлені правила проживання і саме такі його дії утворюють склад злочину, у вчиненні якого його і визнано винуватим.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_12 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що також задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність, закріплених у ст. 50 і 65 КК, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції ВСУ (постанова від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11), норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону дійсно при призначенні покарання суд має враховувати норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (справа «Довженко проти України»), який зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, врахував обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття у скоєному та визнав рецидив злочину обставиною, яка його обтяжує. При визначенні виду і розміру покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, внаслідок ігнорування судових викликів був оголошений у розшук, страждає психічними розладами та розладами внаслідок вживання опіоїдів, проте дані розлади не настільки виражені, щоб могли лишати його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за місцем відбування покарання характеризується негативно, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому покарання у розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 390 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, тому призначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ОСОБА_9 діяння, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів. При цьому колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98). Призначене покарання не становить «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому будь-яких законних підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання у кримінальному провадженні немає.

Згідно п. «а» ст. 9 ЗУ «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07.09.2017 амністія не застосовується до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин, а тому клопотання ОСОБА_9 про застосування до нього амністії не підлягає задоволенню, як не підлягає задоволенню вимога останнього про неправильне зазначення його прізвища, оскільки у 2-му абз резолютивної частини вироку воно зазначене у давальному відмінку.

На підставі викладеного, судове рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги заступника прокурора області та захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2019 відносно ОСОБА_30 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4