Ухвала
Іменем України
12 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 234/619/18

провадження № 51-4857 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року,
встановив:
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року поновлено засудженому ОСОБА_4 строк звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами, заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за виключними обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року залишено без задоволення, а рішення місцевого суду - без зміни.
Як убачається зі змісту судових рішень, ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 31 серпня 2018 року відновлено матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , а саме вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 80, пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 Кримінального кодексу

України (далі КК), ухвалою Верховного Суду України від 12 лютого 1998 року вирок судової колегії в кримінальних справах Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року щодо ОСОБА_4 в частині засудження за частиною 2 статті 80 КК скасовано на підставі пункту 2 статті 6 КПК (в редакції 1960 року), справа в цій частині закрита. ОСОБА_4 визнано вважати засудженим за пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК до смертної кари з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року змінено в частині призначеного покарання та ОСОБА_4 за пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 7 жовтня 2019 року касаційну скаргу засудженого залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
На виконання ухвали Верховного Суду засуджений подав нову касаційну скаргу в якій просить змінити ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року, скасувати в порядку частини 1 статті 467 КПК ухвалу Верховного Суду України від 12 лютого 1998 року, ухвалу Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року, а також скасувати вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити його з-під варти.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, який не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки безпідставно залишив без зміни ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року та не звернув увагу на істотні порушення права засудженого на захист, передбачені статтями 21, 43, 45, 47, 266 КПК(в редакції 1960 року), статтями 49, 52 КПК (в редакції 2012 року) при постановленні ухвали Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року про заміну йому покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі, а саме постановив дану ухвалу без його участі та його захисника, при цьому не роз`яснив право на її оскарження.

До того ж, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року та не зважив на те, що в період з 29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року він відбував покарання у виді смертної кари, яке визнане неконституційним, а посилання апеляційного суду на рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року, на його думку, є безпідставним.
Зазначає, що, виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року в період з 29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року найсуворішим покаранням, яке могло бути йому призначено за злочин, передбачений пунктами «а», «з»
ст. 93 КК (в редакції 1960 року), було позбавлення волі строком на 15 років, що не було враховано судом, а також не було враховано те, що в період з 29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року він відбував покарання у виді смертної кари, яке визнане неконституційним;
Перевіривши доводи засудженогощодо необхідності змінити ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року, скасувати в порядку частини 1 статті 467 КПК ухвалу Верховного Суду України від 12 лютого 1998 року, ухвалу Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року, а також скасувати вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, звільнивши його з-під варти, колегія суддів вважає їх неспроможними.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції Українита загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (частини перша, третя статті 3 Кодексу 2001 року).
Відповідно до частини 1 статті 6 КК(в редакції 1960 року) та частини 2 статті 4 КК (в редакції 2001 року) злочинність і караність діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час його вчинення.

Відповідно до положень статті 93 КК України(в редакції закону 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара.

Рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції Україниположень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання, положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними). Положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

На виконання рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.
За цим законом було передбачено набрання ним чинності з дня його опублікування, що було здійснено в офіційному виданні - в газеті «Урядовий кур`єр» 4 квітня 2000 року.
За змістом статті 4 ККзакон про кримінальну відповідальність, яким передбачене набуття законної сили з дня його опублікування в офіційному друкованому виданні, набуває чинності о 0 год. 00 хв. наступної доби після його опублікування.
У зв`язку з цим лише за злочини, які було вчинено в період з 29 грудня 1999 року до 24 год. 00 хв. 4 квітня 2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання - довічного позбавлення волі на підставі вищезазначеного Закону України від 22 лютого 2000 року, який набрав чинності з 0 год. 00 хв. 5 квітня 2000 року, засудженим могло бути призначено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Згідно з Рішенням від 26 січня 2011 року Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції Україниположень Кодексу 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Крім того, після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Доводи засудженого щодо порушення його права на захист під час вирішення питання про заміну покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі є безпідставними. Суд апеляційної інстанції надав належні відповіді на доводи апеляційних скарг як засудженого, так і його захисника, при цьому правильно зазначив, що положення статті 411 КПК (в редакції 1960 року) передбачають обов`язкову участь прокурора у розгляді питань, пов`язаних з виконанням вироку, оскільки судом не вирішувались питання, які б зачіпали суть вироку та погіршували б становище засудженого, судом було вирішено питання про розгляд заміни покарання у відсутність засудженого та захисника.
Також, неспроможними є доводи касаційної скарги засудженого в частині неправильного посилання апеляційного суду на Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, оскільки, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, таке рішення було останнім за часом, яке приймалось з питання розтлумачення застосування закону у справах про заміну смертної кари, як виду покарання, на довічне позбавлення волі.
Отже, ОСОБА_4 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, а оскаржувані рішення прийняті відповідно до вимог закону та у правовій позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 26 січня 2011 року.
Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні апеляційних скарг засудженого та його захисника, суд апеляційної інстанцій правильно та обґрунтовано послався на вказані обставини та правомірно відмовив у їх задоволенні, залишивши без зміни ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року, якою заяву ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за виключними обставинами залишено без задоволення.
Водночас, розглядаючи касаційну скаргу засудженого, колегія суддів вважає, що перевірка законності вироку Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року щодо ОСОБА_4 , відповідність його нормам матеріального і процесуального закону,
фактичним обставинам справи, доказам на даній стадії не належить до компетенції суду ні апеляційної, ні касаційної інстанцій. Даний вирок суду був вже предметом перевірки Верховного Суду України, який ухвалою від 12 лютого 1998 року скасований в частині засудження ОСОБА_4 за частиною 2 статті 80 КК на підставі пункту 2 статті 6 КПК та справа в цій частині закрита, а за пунктами «а», «з» статті 93 КК (в редакції 1960 року) ОСОБА_4 засуджено до смертної кари з конфіскацією всього майна.
Таким чином, доводи засудженого про неправильне застосування судами кримінального закону є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень по справі, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3