Дата документу 31.10.2019 Справа№ 331/4547/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/736/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/4547/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001375, № 0001327, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не працюючої, не заміжньої, яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , та проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимої:

1) 04.11.1991 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 83, ч. 2 ст. 140, ст.ст. 42, 14 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 3 місяців 9 днів позбавлення волі, з примусовим лікуванням від наркоманії, звільнена 06.03.1993 року по відбуттю строку покарання;

2) 14.06.1994 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 141, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 6 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, звільнена 22.10.1998 року від відбування покарання згідно ст. 4 ЗУ «Про амністію» від 24.07.1998 року;

3) 22.11.1999 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 229-6 КК України (в редакції 1960 року) до 6 місяців позбавлення волі, звільнена 22.01.2000 року по відбуттю строку покарання;

4) 09.10.2002 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнена 04.12.2003 року по відбуттю строку покарання;

5) 29.09.2004 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнена 18.04.2008 року по відбуттю строку покарання;

6) 25.05.2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ст. 69 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, звільнена 07.03.2012 року по відбуттю строку покарання;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено їй покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 2 роки не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

- не виїжджати за межи України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 у виді домашнього арешту ухвалено залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ФОП « ОСОБА_10 » 70460 гривень.

Скасовано арешт на майно, належне ФОП ОСОБА_10 , накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи раніше засудженою за вчинення корисливих злочинів, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку знову вчинила аналогічні кримінальні правопорушення, а саме:

21 травня 2018 року, приблизно о 18 год. 00 хв., ОСОБА_7 , скоїла крадіжку з приміщення магазину «Єва-110», розташованого по пр. Соборному, буд. 190 в м. Запоріжжя, майна ТОВ «РУШ» на суму 245 гривень 83 коп.

04 червня 2018 року, приблизно о 09 год. 50 хв., ОСОБА_7 , намагалася скоїти крадіжку з приміщення магазину «Єва-108», розташованого по пр. Соборному, буд. 167 в м. Запоріжжя, майна ТОВ «РУШ» на суму 1119 гривень 20 коп., однак не довела свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки після проходження касової зони була затримана працівниками магазину та в подальшому передана співробітникам поліції.

06 червня 2018 року, у період часу з 23 год. 19 хв. до 04 год. 44 хв., ОСОБА_7 , скоїла крадіжку з приміщення торгового острівця «Pocket Storе», розташованого на першому поверсі ТРЦ «Аврора» по пр. Соборному, буд. 83/85 в м. Запоріжжя, майна ФОП « ОСОБА_10 » на загальну суму 86252 гривні без урахування ПДВ.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини злочину, доведеність вини обвинуваченої, кваліфікацію її дій, вважає, що вирок районного суду відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначене покарання обвинуваченій ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 65 КК України з причин того, що суд першої інстанції при постановленні вироку не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів. Так, при призначенні фактично мінімального покарання обвинуваченій, судом першої інстанції не враховано той факт, що вироком Запорізького районного суду Запорізької області ОСОБА_7 засуджена за скоєння аналогічних корисливих злочинів, а саме за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна та відбувала реальне покарання. Однак, мета покарання, передбачена ст. 50 КК України, щодо виправлення засудженої досягнута не була, про що свідчить вчинення нею нових злочинів. Також суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 не працювала та будь-якою суспільно-корисною працею не займалася. Окрім того, матеріальна шкода, спричинена потерпілому злочином, частково відшкодована не внаслідок активних дій ОСОБА_7 , а тільки завдяки тому, що після скоєння злочину частина викраденого майна виявлена співробітниками поліції та ОСОБА_7 не встигла розпорядитися цим майном. Також судом не враховано, що розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілим злочинною діяльністю ОСОБА_7 , який складає понад 70 тисяч гривень, обвинуваченою не відшкодований. Окрім того, з моменту скоєння злочину обвинуваченою не вчинено жодної дії, спрямованої на відшкодування матеріальної шкоди. На думку апелянта, обвинувачена не могла не визнавати вину, оскільки така позиція лише б погіршила її становище та дала б підстави суду для вирішення питання про призначення більш суворого покарання.
На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинувачену, зокрема і в останньому слові, та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні умисних злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), не доведене до кінця з причин, що не залежали від волі особи, яка його вчинила, вчинене повторно, та за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, об`єм обвинувачення, те, що майнова шкода відшкодована частково шляхом повернення викраденого майна, обставини, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини та щиросердне каяття, особу винної, яка раніше була засудженою, на обліку в психіатричній лікарні не перебуває, однак перебуває на обліку в наркологічному диспансері, має постійне місце проживання, мати похилого віку, яка потребує допомоги, і, тому прийшов до правильного висновку, що виправлення останньої можливо з призначенням покарання у межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком три роки.

Отже, висновок суду щодо виду та розміру покарання за цим кримінальним законом можна визнати достатньо обґрунтованим.

Разом з тим, апеляційні доводи прокурора у кримінальному провадженні про безпідставне звільнення обвинуваченоїОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки суд, звільняючи її від покарання, не в повній мірі врахував обставини провадження, ступінь тяжкості злочинів та особу обвинуваченої.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченоїОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд недостатньо мотивував своє рішення.

Застосувавши положення зазначеного закону, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, формально перелічив з-поміж іншого загальні засади призначення покарання, і з достатнім обґрунтуванням не зазначив, як саме враховані ним обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та впливають на недоцільність відбування обвинуваченоюОСОБА_7 покарання.

На думку колегії суддів, як окремо, так і у своїй сукупності, враховані судом обставини не дають підстав вважати можливим виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Так, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд, тим не менш, не обґрунтував у вироку свій висновок про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування нею покарання, не зазначив як саме враховані ним обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченоюОСОБА_7 покарання, фактично не врахував всіх обставин провадження, та не звернув увагу на те, що її дії були направлені проти власності, посягали на основи гарантованих конституційних прав громадян, а крім того, не звернув увагу на те, що обвинувачена неодноразово була засуджена, зокрема за скоєння аналогічних корисливих злочинів та відбувала покарання реально, однак, мета покарання, передбачена ст. 50 КК України, щодо виправлення засудженої досягнута не була, про що свідчить вчинення нею низки нових злочинів. Також суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 не працювала та будь-якою суспільно-корисною працею не займалася, матеріальна шкода, спричинена потерпілому злочином, частково відшкодована не внаслідок активних дій ОСОБА_7 , а тільки завдяки тому, що після скоєння злочину частина викраденого майна була виявлена співробітниками поліції та ОСОБА_7 не встигла розпорядитися цим майном. Також суд не врахував, що розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілим злочинною діяльністю ОСОБА_7 , який складає понад 70 000 гривень, обвинуваченою не відшкодований та нею не вчинено жодної дії, спрямованої на відшкодування матеріальної шкоди. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про стійку асоціальну направленість ОСОБА_7 та її небезпечність для суспільства, а тому покарання обвинуваченій повинно відповідати своїй меті, бути адекватним скоєному, слугувати виправленню особи та попередженню скоєння нею нових злочинів.

З огляду на вищевказане, вирок районного суду підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що остаточне призначення ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі, але без звільнення її від відбування покарання з випробуванням буде справедливим, відповідним до скоєного, необхідним і достатнім для її виправлення і попередження скоєння нею нових злочинів, і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Колегія суддів не вважає за необхідне визнавати винною ОСОБА_7 , оскільки повторне визнання її винною, про що просить прокурор, є зайвим, і тому апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню.

Інших істотних порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України скасувати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4