Ухвала

Іменем України
21 жовтня 2019 року
м. Київ
Справа № 766/9548/17
Провадження № 51-3669 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 червня 2019 року стосовно ОСОБА_5
встановив:
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі КК України) і призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі з його відбуванням у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 2 тис. 648 грн. 74 коп. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 13 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року залишено без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 щодо зміни вироку Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року та ухвали Херсонського апеляційного суду від 13 червня 2019 року в частині призначеного покарання, призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої так і апеляційної інстанцій, було призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, судами не враховано особу засудженого та в повній мірі не з`ясовано обставин, які пом`якшують покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, про порушення судом закону про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання, суд у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, дав оцінку тому, що суд першої інстанції при призначенні основного покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк та додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, визнання своєї провини й щире каяття, а також той факт, що він раніше не судимий, однак вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, заподіяну злочином шкоду відшкодував лише частково і на підставі цього дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Апеляційним судом також відхилені у зв`язку з безпідставністю доводи апеляційної скарги про те, що призначене покарання ставить під загрозу існування засудженого та його сім`ї, втрату ним роботи та ослаблення його соціальних зв`язків, оскільки вказане обмеження передбачене державою як примусовий захід, спрямований на запобігання аналогічних злочинів, застосовуючи який суд діяв у спосіб, передбачений законом. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру покарання, оскільки при його призначенні були дотримані вимоги ч.1 ст. 65 КК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє достатнє обґрунтування, яке б вказувало на істотну диспропорцію, неадекватність меж визначеного судом покарання, призначене судом першої інстанції покарання, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування вироку Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року та ухвали Херсонського апеляційного суду від 13 червня 2019 року із зміною судових рішень в частині призначеного покарання на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 11 січня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 червня 2019 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3