Справа № 369/8471/19
Провадження 1-кп-199/19
ухвала
Іменем України
08 серпня 2019 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області в режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження внесеному в ЄРДР за № 0003524 від 16.09.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:
04.07.2019 року до Обухівського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, внесеному в ЄРДР за № 0003524 від 16.09.2016 року.

Вказані матеріали призначені до розгляду у підготовче судове засідання відповідно до вимог ч. 1 ст. 314 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Прокурор, вважав за можливе призначити судовий розгляд даного кримінального провадження, оскільки воно підсудне Обухівському районному суду Київської області, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Захисник заявив клопотання про направлення кримінального провадження до Києво-Святошинського районного суду для вирішення питання про об`єднання з кримінальним провадженням №0001495 від 23.04.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні аналогічних злочинів та у співучасті з вказаними особами.

Обвинувачений підтримав думку захисника, та теж просив направити справу до Києво-Святошинського районного суду для об`єднання.

Прокурор, заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору з наступних мотивів.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: зокрема і повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Завданнями кримінального провадження, у відповідності до ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленого цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної, суб`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний захист обвинувачених.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у статті 21 КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у постанові в справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»)

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Разом з цим ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Відповідно до п.1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, вказують, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47).

Таким чином, для призначення справи до судового розгляду суд повинен пересвідчитись у доведенні до відома підозрюваного деталей вчинення інкримінованого злочину в передбаченій законом формі. Тільки у такому випадку будуть дотримані засади кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, а судовий розгляд буде справедливим.

У підготовчому судовому засіданні має бути перевірено чи відповідає формулювання обвинувачення вимогам кримінального закону, зокрема чи містить це обвинувачення виклад як об`єктивної так і суб`єктивної сторони злочину. Це означає, що обвинувальний акт має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про можливість подальшого розгляду за даним обвинувальним актом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті людині (вбиство) з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Предметом інкримінованого злочину проти життя особи може бути саме життя особи. З об`єктивної сторони вказаний злочин з матеріальним складом характеризується трьома обов`язковими ознаками: 1) суспільно небезпечним діянням; 2) суспільно небезпечними наслідками; 3) причинним зв`язком між суспільно небезпечним діянням і суспільно небезпечними наслідками. Із суб`єктивної сторони такий злочин характеризується умисною формою вини.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, відомостей щодо всіх складових злочину, в тому числі суб`єктивної сторони кожного злочину, про наявність та направленість умислу, мотивів злочину, способу і часу вчинення злочину, моменту завершення протиправних діянь та наслідків кримінального правопорушення, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України щодо викладення об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину. За відсутності зазначених відомостей, формулювання обвинувачення є неконкретним, незрозумілим, що безумовно перешкоджає подальшому розгляду кримінального провадження по суті. Суд вважає, що слідчим не зазначено повний зміст правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а тому обвинувальний акт є таким, що має суттєві неточності та протиріччя.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, аналіз змісту обвинувального акту указує на те, що при його складанні, слідчим не було дотримано вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у повному обсязі. Так, обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, в якому вказано, які саме конкретні дії вчинив обвинувачений та інші два обвинувачені, обвинувальний акт щодо яких розглядається Києво-Святошинським районним судом у кримінальному провадженні №0001495 від 23.04.2016 року, а також невстановлена досудовим слідством особа, також не зазначено спосіб вчинення злочину кожним з вищевказаних осіб. Також в обвинувальному акті не вказано в момент коли ОСОБА_7 здійснював здавлювання шиї потерпілого, двоє тримало а щодо четверного відомості відсутні. Також не вказано механізм нанесення 19 ударів предметом схожим на ніж та їх конкретизацію щодо частин тіла, які були заподіяні ОСОБА_7 , та яким чином відразу після цього почались наноситись 20 ударів предметом схожим на ніж невстановленою досудовим слідством особою в ті самі частини тіла, крім того зі змісту обвинувального акту неможливо встановити, чи перебуває смерть потерпілого в безпосередньому причинному зв`язку із заподіяними йому ушкодженнями саме обвинуваченим ОСОБА_7 , чи із заподіяними йому ушкодженнями невстановленою досудовим розслідуванням особою.

Окрім того, в порушення п.5 ч.2 ст.291 КПК України, відповідно до вимог якої в обвинувальному акті повинні бути зазначені фактичні обставини справи з вказівкою на час, місце, спосіб та інші обставини справи, а також форму вини, мотив і мету кримінального правопорушення, в зазначеному обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 відсутнє належне сформульоване обвинувачення, що порушує його право на захист. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 р. у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції" №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі "Матточіа проти Італії", №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі . Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Даллос проти Угорщини", п. 47).

В даному обвинувальному акті наявні лише виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та правова кваліфікація, але відсутнє формулювання обвинувачення.

Окрім цього, суд звертає увагу і на те, що зі змісту сформульованого обвинувачення, чітко не встановлено момент виникнення у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 , а саме не зазначено даних щодо дати та часу виникнення у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 , та умислу на заволодіння транспортним засобом. При цьому неналежне зазначення у обвинувальному акті мети та умислу, конкретизованих діянь саме обвинуваченого та конкретизованих наслідків таких діянь для потерпілого є обов`язковими складовими складу інкримінованого злочину свідчать про неконретизованість обвинувачення в частині викладення суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину. При цьому слід врахувати неможливість надання судом правової оцінки іншим зазначеним у обвинувальному акті діянням інших осіб, які за твердженням слідчого є співучасниками злочину, спричиняли цьому ж потерпілому аналогічні до інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 тілесні ушкодження аналогічним способом, однак у обвинуваченні не знайшло відображення чітке розмежування саме вчинених особисто ОСОБА_7 діянь, зокрема ударів предметів, схожим на ніж, із іншими ударами, спричиненими іншими особами, чітке розмежування локалізації тілесних ушкоджень, спричинених саме ОСОБА_7 від спричинених іншими особами, тяжкість саме спричинених ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, причинний зв`язок між дяннями саме ОСОБА_7 із наслідками таких діянь.

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

З урахуванням того, що формулювання обвинувачення не містить викладу всіх елементів вищезазначеного складу злочину, за яким обвинувачується ОСОБА_7 , а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дана обставина перешкоджає подальшому судовому розгляду.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Зазначені висновки містяться у рішенні Верховного Суду України від 03.03.2016 року у справі № 5-347 кс15.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у разі невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні повертає обвинувальний акт прокурору.

Разом з тим, процесуальні порушення, допущені при прийнятті рішень на стадії досудового розслідування не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до приписів ст. 22 КПК України суд позбавлений можливості перебирати на себе функції обвинувачення.

Зазначені істотні порушення норм кримінального процесуального закону неможливо усунути під час судового розгляду, оскільки вони є очевидними на стадії підготовчого провадження і потребують проведення відповідних процесуальних дій, які можуть виконати лише слідчі.

Наведені порушення є істотними, такими, що перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі отриманого обвинувального акту та здійсненню належної визначеної КПК України процедури судового розгляду, дотримання загальних засад судочинства, передбачених ст. 7 КПК України, їх неможливо усунути під час підготовчого судового засідання.

Відповідно до правил п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Вищевказані недоліки, виявлені в обвинувальному акті унеможливлюють судовий розгляд кримінального провадження, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Оскільки обидва обвинувальних акти знаходяться на розгляді в різних судах Київської області, то об`єднання кримінальних проваджень суперечитиме ст. 334 КПК України, а тому в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 необхідно відмовити.

Крім того, прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд справи не закінчений, а ризики через які був обраний даний запобіжний захід не зменшились.

Захисник заперечив проти продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений підтримав думку захисника.

Суд приходить до висновку, що обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено, як і не встановлено підстав для зміни запобіжного заходу.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою до двох місяців.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 315 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 0003524 від 16.09.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, повернути прокурору Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, для усунення вказаних в ухвалі недоліків.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 , про об`єднання кримінальних проваджень відмовити.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , залишити тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО», продовживши строк тримання під вартою до 04 жовтня 2019 року, включно.
Копію ухвали направити учасникам судового провадження, та начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор».
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд протягом 7 днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3