27 листопада2019 року
Провадження № 13-89 кс 19
О К Р Е М А Д У М К А
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 26 листопада 2014 року задоволено клопотання прокурора, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, закрито, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку було оскаржено адвокатом ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі адвокат порушувала питання про скасування ухвали місцевого суду, оскільки суд порушив вимоги ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України, і звільняючи ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, без законних підстав фактично виклав обвинувачення ОСОБА_3 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року зазначену ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.
Апеляційний суд, у свою чергу, дійшов висновку, що вказана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не встановив факт вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 , а лише зазначив доводи прокурора, викладені в його клопотанні, а тому ухвала суду першої інстанції безпосередньо не стосується інтересів ОСОБА_3 .
У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення змінити, виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання на обставини обвинувачення ОСОБА_3 в заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем з використанням завідомо підроблених документів.
Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд кримінального провадження проводився тільки відносно ОСОБА_2 , тоді як ОСОБА_3 участі в ньому не брав, однак суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_2 , в ухвалі зазначив прізвище ОСОБА_3 , його посаду та інші обставини, за яких, на переконання органу досудового розслідування, були вчинені кримінальні правопорушення, та фактично встановив факт вчинення останнім злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК.
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 жовтня 2019 року кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року відносно ОСОБА_2 відповідно до ч. 5 ст. 434 -1 КПК України передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання щодо можливості подання прокурором касаційної скарги в інтересах особи, яка не є учасником кримінального провадження.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) від 27 листопада 2019 року зазначену вище кримінальну справу повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду (далі колегія суддів ККС) в зв`язку із не встановленням наявності виключної правової проблеми,вирішення якої є необхідним з метою формування єдності судової практики.
Велика Палата своє рішення про повернення кримінальної справи на розгляд колегії суддів ККС обґрунтувала тим, що колегією суддів не було наведено достатніх та належних аргументів щодо існування виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного її критеріїв. Також Велика Палата вважає, що в ухвалі колегія суддів ККС не навела прикладів різної судової практики з проблемного питання, яке потребує вирішення. Натомість, ухвала містить висловлену колегією суддів позицію щодо можливості подання прокурором касаційної скарги в інтересах особи, яка не є учасником кримінального провадження.
В ч. 2 ст. 24 КПК України передбачено специфічне правило для осіб, які не були учасниками провадження, гарантуючи право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді. При цьому, гарантоване ч. 2 ст. 24 КПК України право особи, яка не була учасником провадження, оскаржити судове рішення очевидно може бути реалізоване саме тією особою, чиїх прав, свобод чи інтересів воно стосується (чи її представником або захисником).
У зв`язку з цим, як слушно зазначила колегія суддів ККС, виникає проблема визначення повноважень прокурора щодо звернення до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, в якій не ставиться питань стосовно правильності рішень судів щодо суті пред`явленого обвинувачення, а ставиться виключно питання щодо порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка не була учасником провадження.
В ухвалі колегії суддів ККС наведено аргументи як на користь позиції, що прокурор має таке право, так і щодо протилежної позиції, відповідно до якої такі дії прокурора є виходом за межі його повноважень в кримінальному провадженні.
Справді, зміст ст. 425 КПК України, яка не містить формальних обмежень щодо підстав оскарження для прокурора та попередня редакція ст. 129 Конституції України, яка визначала однією з конституційних засад судочинства в Україні забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом, тоді як за чинною редакцією цієї статті право на касаційне оскарження гарантується лише у випадках, передбачених законом, дали підстави зробити Верховному Суду України в постанові від 21.01.2016р. висновок, що норми, які містяться в п.20 ч.2 ст.36 і п.6 ч.1 ст.425 КПК, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у ст.424 КПК, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого (справа № 5-332кс15).
Однак, на відміну від ситуації, розглянутої Верховним Судом України, в даному випадку прокурор подав касаційну скаргу не в інтересах сторони захисту, а виключно в інтересах особи, яка взагалі не була учасником цього кримінального провадження, не піднімаючи жодних інших питань щодо правильності судових рішень по суті обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_2 .
Системний аналіз положень Конституції України, КПК України та Закону України «Про прокуратуру» дав підстави колегії суддів ККС прийти до висновку про наявність аргументів щодо того, що ініціювання перегляду судових рішень (у тому числі в касаційному порядку) з метою захисту прав осіб, які не є учасниками кримінального провадження), відноситься до здійснення прокурором функції представництва інтересів громадян в суді, яке є можливим лише у випадках, коли останні неспроможні самостійно захистити свої права.
Разом із тим, оскільки наведена позиція не є загальноприйнятою та не виключає існування досить поширеної серед науковців і практиків протилежної точки зору, яка ґрунтується на автономному тлумаченні ст. 425 КПК України як такої, що не містить жодних обмежень для прокурора в поданні касаційних скарг, колегія суддів ККС вважала, і ми підтримуємо цю думку, що вказане питання містить ознаки виключної правової проблеми як за якісним критерієм (адже пов`язане з існуванням глибоких розбіжностей у тлумаченні норм законодавства в частині повноважень прокурора подавати касаційні скарги в кримінальному провадженні в інтересах осіб, які не є учасниками кримінального провадження), так і за кількісним критерієм (оскільки вирішення цього питання може мати широкий вплив на правозастосовну практику).
Судді Великої Палати Верховного Суду
ОСОБА_5 ОСОБА_6