Провадження №1-в/127/409/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Хмельницького обласного суду від 23.12.1998 року, зміненого ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року та постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 14.05.2004 року, за ст. 19 ч. 6, ст. 93 п. п. «а», «г», ст. 69, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна, про умовно-дострокове та дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове та дострокове звільнення від відбування покарання.
Клопотання мотивоване тим, що прогрес у напрямку його виправлення, який він зробив, та зміни, яких він зазнав, призводять до невиправданості його подальшого ув`язнення. Засуджений звертає увагу на те, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі ст. 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).
Звертає увагу суду на те, що чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування до нього помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі ст. 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог ст. 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.
Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).
Засуджений ОСОБА_4 просить суд врахувати дану практику Європейського суду з прав людини, як джерело права при розгляді даного клопотання по суті, що передбачено КПК України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в частині визнання порушень його прав як людини і громадянина згідно ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст. 28 Конституції України та звільнити його достроково від подальшого відбування покарання та подальшого утримання в установі відбування покарання, оскільки зникли обґрунтовані пенологічні підстави.
Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вважає, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Чинне законодавство України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість такі особи можуть звернутись з клопотанням про помилування.
Представник Вінницької установи виконання покарання №1 ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що згідно ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення може бути застосоване до осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, установа виконання покарань трактувати на свій розсуд та застосовувати виключно до певної особи норми права повноважень немає. Установа виключно виконує наявний вирок суду.
Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області - в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджено вироком Хмельницького обласного суду від 23.12.1998 року, зміненого ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року та постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 14.05.2004 року, за ст. 19 ч. 6, ст. 93 п. п. «а», «г», ст. 69, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна (а. с. 117-125).
Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
Кримінальним кодексом України, а саме ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачене ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Посилання засудженого ОСОБА_4 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» та на рішення від 12.03.2019 року в справі «Пєтухов проти України» у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким; встановити проміжки часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись, суд вважає недоцільним, оскільки в такому випадку на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених в клопотанні засудженого питань законодавчо не передбачено. В той же час, частиною першою статті 87 КК України, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 відсутні, а тому в його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 367, 369-372, 376, 537, 539 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове та дострокове звільнення його від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького обласного суду від 23.12.1998 року, зміненого ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року та постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 14.05.2004 року за ст. 19 ч. 6, ст. 93 п. п. «а», «г», ст. 69, 42 КК України (в редакції 1960 року) у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк, з дня отримання копії ухвали.
Копію ухвали вручити засудженому та прокурору.

Суддя: