Справа №577/1848/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/369/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та зареєстрована у АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима в силу ст.89 КК України

визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 (у режимі відеоконференцзв`язку),

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 грудня 2018 року, в яких:

- прокурор ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду;

- апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 порушується питання про зміну вироку суду у зв`язку з суворістю призначеного обвинуваченій покарання та призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, не пов`язане із позбавленням волі;

- потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить також вирок суду змінити, призначивши ОСОБА_9 покарання, не пов`язане з його реальним відбуванням.

Даним вироком ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та взято її під варту в залі суду і строк відбуття покарання визначено рахувати з 14 грудня 2018 року.

Позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 на користь Фінансового управління Конотопської міської ради 4974,76 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В апеляційній скарзі на вирок суду прокурор зазначає, що оскаржуване судове рішення відносно ОСОБА_9 є незаконним, оскільки висновки суду про її винуватість в умисному заподіянні ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження та кваліфікацію її дій за ч.1 ст.121 КК України не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує на те, що суд некритично поставився до показань обвинуваченої про відсутність у неї умислу на вбивство потерпілого та, вирішуючи питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_9 належним чином не врахував тих обставин, що вона застосувала ніж, який спеціально вхопила для нанесення удару потерпілому в грудну клітину в ділянку серця, попередньо розклавши лезо та спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, які неминуче призвели б до настання смерті, у разі ненадання йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги. Вважає, що про прицільність нанесеного удару свідчать пояснення самої ОСОБА_9 , а також показання свідка ОСОБА_11 про те, що обвинувачена усвідомлювала факт смертельного поранення потерпілого і на момент виклику швидкої медичної допомоги та поліції вважала, що останній помер. Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_9 завдала потерпілому удару ножем в момент, коли з його боку не було протизаконного насильства чи тяжкої образи. При цьому, для ОСОБА_8 , який перебував у стані тяжкого ступеня алкогольного сп`яніння, удар був несподіваним та неочікуваним, підступно нанесеним обвинуваченою без попередження та демонстрації ножа, що не дало йому можливості захиститись чи ухилитись від заподіяння тілесних ушкоджень. За таких обставин, прокурор вважає, що локалізація удару, знаряддя злочину, використане обвинуваченою, характер та умови, за яких відбувався конфлікт, взаємовідносини між обвинуваченою та потерпілим свідчать про те, що ОСОБА_9 вчинила замах на вбивство ОСОБА_8 , а не умисне тяжке тілесне ушкодження.

Крім того, прокурор звертає увагу суду на безпідставне невизнання судом обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння та, що суд не врахував дану обставину при призначенні обвинуваченій покарання і, таким чином, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з тим, що вид покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що обставини, які суд визнав такими, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, молодий вік обвинуваченої, пробачення потерпілим надають суду підстав обрати ОСОБА_9 покарання, не пов`язане з позбавленням волі. ОСОБА_7 погоджується з судом, що на час ухвалення вироку не було підстав брати до уваги повідомлення ОСОБА_9 про її вагітність, так як дана обставина не була нічим підтверджена, однак до апеляційної скарги додає копію відповіді КЗ «Конотопської ЦРЛ ім. ак. М.Давидова» на її запит, з якої вбачається, що станом на 14 грудня 2018 року ОСОБА_9 перебуває у стані вагітності 16 тижнів, що є підставою для обрання їй менш суворого покарання.

За змістом доводів апеляційної скарги потерпілого, він вказує на суворість вироку відносно ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_8 зазначає, що обвинувачену вибачив, до взяття її під варту вони проживали однією сім`єю, під час його перебування в лікарні ОСОБА_9 його постійно доглядала. Вказує потерпілий і на те, що злочин був вчинений ОСОБА_9 з його вини, вона є вагітною від нього, жодних претензій до обвинуваченої не має, тому їй слід призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

За вироком суду ОСОБА_9 визнана винною в тому, що 08 березня 2018 року протягом дня ОСОБА_9 за місцем свого проживання в АДРЕСА_2 , спільно зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 , братом ОСОБА_11 , вітчимом ОСОБА_12 та приятелем ОСОБА_13 розпивали спиртні напої. Цього ж дня, близько 21-30 год. ОСОБА_9 лягла відпочивати, проте ОСОБА_8 , який перебував у стані тяжкого ступеня алкогольного сп`яніння, став її будити, схопивши за ногу, стягнув з ліжка. З цього приводу між ними виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_9 піднялась з ліжка і схопивши туристичний розкладний ніж, який лежав на кріслі поряд з ліжком, розклала його та нанесла ОСОБА_8 один удар у ділянку грудної клітини зліва, попавши в область серця. Після цього, ОСОБА_9 злякавшись, допомогла потерпілому сісти на ліжко, викликала швидку медичну допомогу і зателефонувала до поліції, залишившись на місці злочину до приїзду служб. У подальшому ОСОБА_8 бригадою Конотопської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, яка прибула за викликом, був доставлений до реанімаційного відділення КЗ «Конотопська ЦРЛ ім.ак. М.Давидова», де йому надано своєчасну кваліфіковану медичну допомогу. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №131 від 27 квітня 2018 року по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Таким чином, ОСОБА_9 скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка не підтримала жодну апеляційну скаргу, обвинувачену (у режимі відеоконференцзв`язку) та її захисника, які підтримали апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи має це діяння склад кримінального правопорушення, якою саме статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, чи є обставини, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильної кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України та необхідності кваліфікації за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, з аналізу положень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 07 лютого 2003 року випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як вбачається з матеріалів провадження, у зазначений день, час та місці ОСОБА_9 ножем завдала ОСОБА_8 удар у ділянку грудної клітини зліва, потрапивши в область серця. З пояснень обвинуваченої, наданої, як в суді першої, так і апеляційної інстанції вбачається, що вона не заперечує, що хоча і діяла умисно, проте не бажала настання смерті потерпілого.

Судом встановлено, що після того, як ОСОБА_9 завдала потерпілому удар ножем в область грудної клітини, виконавши всі дії, які вважала за необхідне, припинила свій напад, вжила усіх заходів, щоб відвернути настання для потерпілого шкідливих наслідків: усадила ОСОБА_8 на ліжко, викликала швидку медичну допомогу, здійснювала догляд під час лікування. Цього ж дня повідомила у поліцію про подію злочину, а наступного написала зізнання у вчиненому (т.1 а.м.к.п 9).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 131 від 27 квітня 2018 року, потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини зліва в проекції ІV міжребер`я, пошкодження навколосерцевої сумки, проникаючого ножового поранення грудної клітини зліва з пошкодженням міжреберної артерії, лівобічного пневмогемотораксу, які по ступеню тяжкості в комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння (т.1 а.м.к.п. 34-39).

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_9 спеціально для завдання прицільного удару в грудну клітину потерпілого застосувала ніж та, що напад був здійснений за відсутності між ними конфлікту в момент тяжкого ступеню алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 , що свідчить тільки про наявність прямого умислу на вбивство, то проаналізувавши у сукупності вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що такі доводи є неспроможними з огляду на поведінку обвинуваченої після вчинення злочину та її суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що вона вчинила всі необхідні дії, які залежали від її волі та не мала наміру вбивати потерпілого.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 після нанесення удару ОСОБА_8 мала можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте утрималась від подальших протиправних дій, натомість викликала швидку медичну допомогу та повідомила поліцію, отже усвідомила свою вину та намагалася запобігти тяжким наслідкам, вживши всіх заходів щодо надання йому медичної допомоги, що свідчить про відсутність умислу на вбивство.

Вказані дії обвинуваченої повністю охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що були помилково кваліфіковані органом досудового розслідування та прокурором за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого.

Також у доводах своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує ОСОБА_9 покарання її перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Частиною 1 ст.67 КК України передбачений вичерпний перелік обставин, які суд може визнати такими, що обтяжують покарання.

Відповідно до ч.2 цієї статті, суду надано право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку (вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння передбачено п.13 ч.1 ст.67 КК України).

Таким чином, невизнання судом будь-яких обставин, зазначених у ч.2 ст.67 КК України такими, що обтяжують покарання є правом суду. Крім того, з матеріалів кримінального провадження, зокрема, показань обвинуваченої та потерпілого вбачається, що ОСОБА_9 відпочивала, коли ОСОБА_8 почав провокувати конфлікт, тому неможливо однозначно стверджувати, що вчиненню даного злочину сприяло перебування обвинуваченої у стані алкогольного сп`яніння.

У доводах своїх апеляційних скарг захисник ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 зазначають, що призначене судом ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі є занадто суворим, вважаючи за можливе призначити їй покарання, не пов`язане з його реальним відбуванням.

Однак колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянтів.

Так, статтею 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практик призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 звертається увага судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК суди повинні

призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті, і

менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при обранні обвинуваченій ОСОБА_9 виду і міри покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, за яких його було скоєно, суспільну небезпечність злочину та особу обвинуваченої. Обтяжуючих покарання ОСОБА_9 обставин судом першої інстанції встановлено не було, пом`якшуючими обставинами судом було визнано щире каяття обвинуваченої, молодий вік та пробачення потерпілим.

Аналізуючи вид покарання, призначеного ОСОБА_9 колегія суддів, окрім врахованого судом, враховує і дії обвинуваченої після вчинення злочину, спрямовані на надання допомоги потерпілому, а також те, що на момент ухвалення вироку вона перебувала у стані вагітності (хоча у матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження цього факту), а також, що обвинувачена і під час апеляційного розгляду свою вину у вчиненому злочині визнала та розкаялась, під час перебування у ДУ «Сумський слідчий ізолятор» народила дитину.

У справах "Бакланов проти Росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти Росії" від 24 березня 2005 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип "законності" і воно не було свавільним. Так, у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 року, Європейський суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 відноситься до категорії тяжких, а також даних про особу обвинуваченої (зокрема, перебування її у стані вагітності), постзлочинну поведінку ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до висновку про законність і справедливість призначеного покарання, визначеного судом саме у мінімальних межах санкції ч.1 ст.121 КК України: у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На думку колегії суддів, лише покарання, пов`язане з реальним його відбуттям у повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК України, враховуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченої є співрозмірним із вчиненим злочином, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нею нових злочинів, і підстав вважати його занадто суворим, як зазначають у своїх апеляційних скаргах захисник та потерпілий, не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить жодних підстав для зміни чи скасування вироку суду відносно ОСОБА_9 ні з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, ні з доводів апеляційних скарг захисника та потерпілого, тому вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалений з додержанням вимог КПК України та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 грудня 2018 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для засудженої, яка утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4