Справа № 152/1643/17
У Х В А Л А

31 травня 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
сторона обвинувачення:

прокурор - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву про самовідвід судді Шаргородського районного суду Вінницької області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

у с т а н о в и в:

В провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Вказане кримінальне провадження відповідно до протоколу авторозподілу справ між суддями передано в провадження судді ОСОБА_4 .
За наслідками проведення підготовчого судового засідання у справі 23 травня 2019 року суддею ОСОБА_4 подано заяву про самовідвід.
Заява про самовідвід, яку суддя ОСОБА_4 просила розглянути без її участі, мотивована тим, що обвинувальний акт у даній справі затверджено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області. У вказаному відділі прокуратури Вінницької області до травня 2019 року працював її син ОСОБА_6 .. Крім того, ОСОБА_5 працював у Шаргородському ВП слідчим та заступником начальника СВ Шаргородського ВП, де за його участю суддя ОСОБА_4 розглядала численні клопотання, як слідчий суддя Шаргородського районного суду Вінницької області, серед яких, зокрема, у 2017 році 12 задоволено. Поряд з цим, під головуванням судді ОСОБА_4 розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 , ч. 4 ст. 296 КК України, обвинувальний акт у якому складено ОСОБА_5 , як слідчим СВ Шаргородського ВП.

За таких обставин суддя ОСОБА_4 , заявляючи самовідвід, вважає, що не може здійснювати подальший розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, оскільки зазначені вище обставини можуть викликати у сторін кримінального провадження суб`єктивні сумніви у її об`єктивності та неупередженості при судовому розгляді справи.

В судовому засіданні прокурор не заперечував щодо задоволення заяви про самовідвід судді ОСОБА_4 .

Обвинувачений в судове засідання не з`явився, подавши до суду 30 травня 2019 року заяву, в якій просив заяву про самовідвід судді розглянути за його відсутності.

Захисник в судове засідання не з`явився, подав до суду лист в якому просив розглянути заяву про самовідвід судді ОСОБА_4 без його участі, щодо задоволення заяви не заперечує.

Суд, вивчивши заяву про самовідвід, матеріали кримінального провадження, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, доходить висновку про задоволення заяви судді ОСОБА_4 про самовідвід виходячи з такого.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
За наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.
Пунктом 2.5 «Бангалорських принципів поведінки судді» (схвалені резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року) передбачено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Згідно зі статтею 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі - Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 4 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Отже, з огляду на викладене вище, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на наявність підстав для заявлення самовідводу.
Із зазначеного, належить зробити висновок, що самовідвід це обов`язок, зокрема судді, метою якого є гарантування неупередженості та об`єктивності здійснення правосуддя, який попереджає можливість скасування рішення з мотивів незаконності складу суду.
Таким чином, оцінивши мотиви самовідводу судді ОСОБА_4 з метою виключення будь-яких сумнівів у безсторонності суду та дотримання права на справедливий суд в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд доходить висновку про обґрунтованість заяви про самовідвід судді ОСОБА_4 та її задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 75, 80, 81, 82, 371, 372 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Заяву про самовідвід судді ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - задовольнити.
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України передати до канцелярії Шаргородського районного суду Вінницької області для проведення повторного автоматизованого розподілу і передачі справи іншому судді.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1