Дата документу 15.07.2019 Справа № 328/759/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 328/759/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/778/141/19 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула 15 липня 2019 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Таврія Токмацького району Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини:

06.03.2018 р. близько 16.00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, йшов по асфальтованій дорозі, яка проходить від села Таврія Токмацького району Запорізької області до автомобільної дороги Р-37 Енергодар-Василівка-Токмак-Бердянськ. Дійшовши до початку села побачив, що йому на зустріч йде раніше йому знайомий ОСОБА_9 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_7 , перебуваючи на узбіччі автодороги, яка веде з с.Таврія Токмацького району на відстані 300 метрів від північної околиці зазначеного населеного пункту, маючи злочинний умисел спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, дістав з кишені куртки ніж, після чого з погрозою завдання ним ОСОБА_9 удару, тобто насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я в момент заподіяння, став вимагати від останнього передати йому грошові кошти.
Далі, позбавивши вищевказаними насильницькими діями потерпілого ОСОБА_9 можливості чинити опір, ОСОБА_7 отримав від останнього в ході нападу грошові кошти у сумі 150 грн., чим завдав ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.187 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня фактичного затримання.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком, оскільки висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене йому покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що грошові кошти він не вимагав, оскільки розмова про гроші навіть не йшла, а потерпілий надав йому їх добровільно, щоб він купив пиво, що вказує на невідповідність висновку суду стосовно нападу на потерпілого з метою заволодіння його майном в момент нападу.

Вказує, що згідно матеріалів кримінального провадження, він при розмові з ОСОБА_10 мав на меті вирішення непорозуміння між ними, обравши спосіб такого вирішення, як пропозицію потерпілому визначити самостійно, яким чином вирішити конфлікт між ними.

Крім того, вважає, що стороною обвинувачення не спростовано твердження про постійне носіння ним ножа лише з побутових міркувань, в тому числі й у день зазначених подій.

Також зазначає про те, що суд на початку мотивувальної частини вироку зазначив про часткове визнання обвинуваченим вини, а в кінці мотивувальної частини зазначив про невизнання вини зовсім.

Стосовно невідшкодування матеріальної шкоди, вказує про те, що потерпілий відмовився віл отримання матеріальної шкоди, хоча він неодноразово пропонував відшкодувати, в тому числі і в судовому засіданні.

Окрім цього, обвинувачений не погоджується з призначеним покаранням через його суворість та необґрунтованість, посилаючись на те, що він ніколи до кримінальної відповідальності не притягувався, є інвалідом 3 групи, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Просить перевірити законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, та у разі наявності висновку про його законність та обґрунтованість просить застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від призначеного покарання з випробуванням.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду, не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Апеляційний суд, з урахуванням відсутності заперечень учасників процесу та у відповідності до ч.4 ст. 405 КПК України проводить апеляційний розгляд за відсутності потерпілого.

Позиції учасників судового провадження

Захисник у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, вказавши, що обставини справи не доведені, ОСОБА_7 визнає застосування ножа, але він не сприймає це як застосування погрози.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, зазначив, що ніж показав як сувенір та одночасно вказавши про правильність висновків суду щодо фактичних обставин справи, просив застосувати до нього положення ст. 75 КК України.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційної скарги, вказавши про те, що всі версії обвинуваченого були перевірені судом першої інстанції та спростовані доказами. Посилаючись на наявність обтяжуючої покарання обставини, та відсутності пом`якшуючих покарання обставин, вказує на відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Просив вирок суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз дослідженим в судовому засіданні доказам.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вказувавпро часткове визнання винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину. Підтверджував що зустрів 06.03.2018 р., близько 16.00 год. Нікуліна, якого хотів покарати через поведінку останнього, вимагання грошей з ОСОБА_10 заперечував. Демонстрування потерпілому декілька разів ножа шляхом його розкривання, закривання обвинувачений підтверджував, але заперечував погрози та вимагання грошей. ОСОБА_7 зазначав про добровільність передачі потерпілим ОСОБА_10 йому 127 грн.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив позицію щодо висунутого обвинувачення.
Версія обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення полягає у тому, що потерпілий добровільно віддав обвинуваченому гроші через вибраний ним самим спосіб вирішення непорозуміння із обвинуваченим, а демонстрування обвинуваченим ножа відбувалося у якості сувеніру.
Наведена позиція спростовує твердження обвинуваченого при апеляційному розгляді про визнання ним провини.
Доводи сторони захисту, викладені у апеляційній скарзі, з урахуванням досліджених місцевим судом доказів, судова колегія знаходить необґрунтованими.
Так, зміст оскаржуваного вироку засвідчує, що позиція сторони захисту була проаналізована з огляду на безпосередньо досліджені судом першої інстанції докази.
Зокрема, потерпілий ОСОБА_9 пояснював, що 06.03.2018 р. о 16.00 год. зустрів ОСОБА_7 і ОСОБА_11 . Обвинувачений, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, покликав його у бік, а ОСОБА_12 пішов далі, але він чув і бачив, що відбувалось. ОСОБА_7 показав йому ніж, а другою рукою взяв його за руку і сказав, щоб він віддав гроші, пригрозивши, що вдарить. Кременчуцький казав ОСОБА_13 щоби не чіпав його. Потерпілий зазначав, що внаслідок погроз з боку обвинуваченого , віддав йому усі наявні кошти у розмірі 150 грн.

Покази обвинуваченого щодо мети демонстрування потерпілому ножа, як сувеніру спростовує ОСОБА_9 , який чітко вказав, що обвинувачений погрожував йому завдати удар ножем, якщо він не віддасть гроші, при цьому декілька разів діставав ножа та розкладав його лезо, що він сприймав як погрозу завдання удару ножем.

Свідок ОСОБА_11 , не дивлячись на пояснення, що не бачив обставин розмови між обвинуваченим та потерпілим, але підтвердив зустріч ним та обвинуваченим потерпілого ОСОБА_10 , ініціювання розмови із потерпілим самим обвинуваченим, наявність того дня - 06.03.2018 р. у ОСОБА_13 , який був у нетверезому стані розкладного ножа і висловлене ним (свідком) прохання на адресу обвинуваченого, щоб останній не чіпав ОСОБА_10 .
Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_14 , хоча і не чув сутті, але також підтвердив факт розмови ОСОБА_13 і ОСОБА_10 , перебування за 150-200 м від них ОСОБА_11 та демонстрацію чогось обвинуваченим потерпілому ОСОБА_13 .
Із показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 вбачається обізнаність останніх про те, що ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_18 гроші у розмірі 150 грн. з погрозами застосування ножа та висловлення на адресу ОСОБА_13 прохань повернути кошти і вибачитися.

Місцевий суд надав ґрунтовну оцінку і іншим доказам.
Зокрема, за даними протоколу огляду предмета від 08.03.2018 р. та фототаблиці до нього - було проведеного огляд наданого ОСОБА_7 складаного ножа чорного кольору з написом YT-76051 YATO, яким зі слів ОСОБА_7 він погрожував ОСОБА_9 (а.п. 76-78).
При цьому, відомості зазначеного протоколу огляду стороною захисту не оспорюються.
Отже, сам обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що даним ножем погрожував ОСОБА_9 , що поряд із іншими наведеними доказами, вказує на неспроможність версії обвинуваченого щодо того, що він показував ніж потерпілому у якості сувеніру.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 24.03.2018 р. та фототаблицею до нього зафіксовані показання потерпілого ОСОБА_9 , який на місці показав механізм вчинення злочину ОСОБА_7 відносно нього (а.п. 81-87).
Впізнання потерпілим ОСОБА_9 серед представлених розкладних ножів саме ножа, яким погрожував обвинувачений підтверджується протокол пред`явлення речей до впізнання від 29.03.2018 р. з фототаблицею до нього та відповідною довідкою щодо виданого обвинуваченим ножа (а.п. 97-100, 101).
Отже, письмові докази повністю узгоджується із поясненнями потерпілого ОСОБА_9 і, на переконання судової колегії характер, послідовність та узгодженість злочинних дій обвинуваченого свідчать про доведеність інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що стороною обвинувачення не спростовано твердження про постійне носіння ним ножа лише з побутових міркувань, в тому числі й у день зазначених подій не мають вирішального значення у контексті висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Означені стороною захисту протиріччя стосовно тих обставини, що суд на початку мотивувальної частини вироку зазначив про часткове визнання обвинуваченим вини, а в кінці мотивувальної частини зазначив про невизнання вини зовсім не впливають на висновок суду щодо наявності вини ОСОБА_7 в скоєному і є предметом вирішення в порядку ст. 379 КПК України.
Сукупність досліджений доказів, які узгоджуються між собою, спростовує твердження сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України.

Перелічені у вироку і досліджені судом першої інстанції докази, які є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у своїй сукупності відтворюють події інкримінованих злочинів, що вказує на відсутність підстав піддавати сумніву їхню достовірність та переконують суд в правильності висновку районного суду.

Отже, суд цілком слушно встановив напад обвинуваченого на ОСОБА_9 з метою заволодіння грошима останнього, висловлення з боку обвинуваченого ОСОБА_7 на адресу потерпілого ОСОБА_9 погрози спричинення удару ножем, яку потерпілий сприймав як реальну, а саме таку, що загрожує його життю та здоров`ю, що є погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я в момент заподіяння, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України.
Доводи сторони захисту про наявність суперечностей у доказах, обґрунтування висновків суду припущеннями є неспроможними.
Районний суд в основу вироку поклав докази, які не протирічать один одному, покази потерпілого визнав як послідовні та незмінні, такі, що узгоджуються з іншими доказами, що повністю відповідає сукупності наданих прокурором доказів та об`єктивно відображають обставини вчиненого злочину.
З наведеними висновками районного суду погоджується і апеляційна інстанція.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин справи, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суди при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України призначив необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень покарання, яке є мінімальним за санкцією інкримінованого кримінального правопорушення.

Надані відомості при апеляційному розгляді щодо стану наявності постійного місця проживання та двох дітей вже були районним судом враховані при призначені покарання.

При цьому, слід зауважити на встановлених місцевим судом відсутності пом`якшуючих покарання обставин та наявності обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

За безпосередньо досліджених судом апеляційної інстанції характеризуючих ОСОБА_7 матеріалів останній раніше не судимий, за наданою до апеляційного суду характеристикою має посередню характеристику, як такий, що проживає із батьками, розлучений, має дітей, ніде не працює, за останній час скарг на обвинуваченого не надходило.

Разом з тим, 3 група інвалідності відносно обвинуваченого, на що останній посилається, була встановлена на строк до 01.05.2019 року, а відомостей щодо продовження інвалідності не надано.

Зміст досудової доповіді, яка обґрунтована взята районним судом до уваги, засвідчує високу небезпеку обвинуваченого ОСОБА_7 для суспільства.

Апеляційний суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України з мотивів, які наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого, оскільки судом призначене покарання є правомірним, з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів.

Аргументи обвинуваченого щодо намагання відшкодувати потерпілому шкоду не є достатньо переконливими доводами для висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню чи зміні в частині призначеного покарання з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4