Ухвала
Іменем України

23 липня 2019 року

м. Київ

справа № 766/15008/18

провадження № 51-3301ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 26 березня 2019 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2018 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин, вбивства через необережність.

Як встановив суд, 10 червня 2018 року, близько 23:00, ОСОБА_5 перебуваючи напроти другого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклої сварки з ОСОБА_6 , не маючи наміру заподіяти останньому смерть, проте маючи реальну можливість оцінити обстановку, яка склалася та передбачити настання наслідків від своїх дій у вигляді настання смерті, проявив злочинну необережність, у формі злочинної самовпевненості, завдав ОСОБА_6 удар кулаком правої руки в область лівої щоки, від якого останній впав на спину та вдарився потиличною частиною голови об асфальтобетонне покриття, в результаті чого спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилася здавленням головного мозку травматичними субдуральними гематомами, які згідно висновку судово-медичного експерта №756 від 12 липня 2018 року виникли від дії тупого предмету в потиличну область голови та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_6 .

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 26 березня 2019 року вирок суду залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК, просить на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Прокурор вважає за необхідне призначити покарання у виді 3 років обмеження волі.

Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.

Із копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Прокурор в касаційній скарзі посилаючись на м`якість призначеного покарання, що є самостійною підставою для скасування судового рішення передбаченою п.3 ч.1 ст.438 КПК, вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 років обмеження волі. Така вимога та її обгрунтування не відповідає приписам КК, оскільки позбавлення волі є більш тяжким видом покарання ніж обмеження волі.

Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді 3 років позбавлення волі, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу.

Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_5 діяння враховано особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненні злочину, сприяв його розкриттю, на досудовому розслідуванні та в суді давав правдиві показання, внаслідок чого справу було розглянуто із застосуванням ст. 349 КК.

Окрім цього, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через безпідставне, на його думку, звільнення ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, що є підставою для скасування судового рішення, яка передбачена п.3 ч.1 ст.438 КПК, колегія суддів вважає необґрунтованими.

За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.

З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 26 березня 2019 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3