Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1071/18
Провадження № 1-кп/499/26/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.06.2019 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт кримінального провадження №0000330 внесеного до ЄРДР від 06.11.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженець Російської Федерації с. Платонівка, Новаршавського району, Омської області, зареєстрованого та фактично проживаючого: АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не маючого, не працюючого, з середньо-спеціальною освітою, раніше судимого:

23.08.2007 року Іванівським районним судом Одеської області за ст. 188 ч.2 КК України, вид покарання: позбавлення волі строком 5 років на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном на 3 роки;

22.05.2013 року Іванівським районним судом Одеської області за ст. 185 ч.2 КК України, ст. 70 КК України, вид покарання: позбавлення волі строком 2 роки 5 місяців, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном на 1 рік 6 місяців;

12.10.2016 року Іванівським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК України, вид покарання: позбавлення волі на строк 4 роки на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном на 3 роки;

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Так, ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим за вчинення злочинів передбачених статтями 185, 289 КК України, маючи не погашену і не зняту судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив та повторно скоїв однорідний злочин передбачений статтею185 КК України у період іспитового строку за наступних обставин.

06 листопада 2018 року, близько 08.00 годин, точний час судом не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись біля будівлі «Побуткомбінату» по вулиці Центральна №96 в смт. Іванівка, Іванівського району, вирішив попросити кошти у свого знайомого ОСОБА_7 . У ході бесіди ОСОБА_7 у наданні коштів ОСОБА_4 відмовив. Надалі ОСОБА_4 зайшов на перший поверх вищевказаної будівлі та в коридорі на дерев`яній тумбі помітив жіночу сумку та шляхом вільного доступу, непомітно для оточуючих, з корисливих мотивів викрав з тумбочки жіночу сумку, яка належала ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою покинув приміщення «Побуткомбінату».

Після чого ОСОБА_4 розпорядився знайденими в сумці грошима у розмірі близкьо 310,00 грн. на свій розсуд, а саме частину витратив, а частину в розмірі 157, 00 грн. залишив у своєму користуванні, також знайдений в сумці мобільний телефон Samsung GT-E1202I сірого кольору з сім картою мобільного оператора «Лайф Сел» залишив у своєму користуванні. Викрадену жіночу сумку та гаманець, який перебував в середині останньої, викинув у невстановленому судом місці за ненадобністю.

Таким чином своїми протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_6 матеріальний збиток на загальну суму 811,00 грн., яка складається з суми викрадених коштів у розмірі 310,00 грн., вартості викраденого мобільного телефону Samsung GT-E1202I сірого кольору яка становить 451,00 грн. (відповідно до висновку товарознавчого дослідження №120192018-1 від 06.11.2018 року) та вартості сім-карти мобільного оператора «Лайф Сел», яка становить 50,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 від надання показів відмовився, скориставшись своїм правом відповідно до ст.63 Конституції України.

Прокурор у судовому засіданні просив визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, та на підставі ст.71 КК України шляхом частково приєднання невідбутою частини покарання за вироком Іванівського районного суду від 16.10.2016 року, та остаточно визначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, оскільки вина ОСОБА_4 підтверджується наданими у судовому засіданні доказами та показами потерпілої та свідка. На підтвердження вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, прокурором у судовому засіданні було долучено постанову про перекваліфікацію кримінального провадження від 07.11.2018 року, витяг із єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000330 від 06.11.2018 року, правова кваліфікація: ч.1 ст.185 КК України, витяг із єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000330 від 06.11.2018 року, правова кваліфікація: ч.2 ст.185 КК України, протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.11.2018 року, протокол огляду місця події від 06.11.2018 року, а саме будівлі «Побуткомбінату» та фототаблиці до нього, протокол огляду місця події від 06.11.2018 року, а саме квартири в якій мешкає обвинувачений ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 та відеозапис до нього, заяву ОСОБА_8 про надання доступу працівникам поліції на огляд її домоволодіння, довідку КП «Іванівське БТІ», відповідної до якої право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 , протокол огляду речових доказів від 06.11.2018 року та фототаблиці до нього, зберігальну розписку потерпілої та протокол пред`явлення речей до впізнання від 07.11.2019 року, висновок товарознавчого дослідження з визначення ринкової вартості рухомого майна №12092018-1, постанову про визнання й залучення до кримінального провадження речових доказів від 06.11.2019 року та протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.11.2018 року.

Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_5 у судовому засіданні було заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, відповідно до якого він просив суд визнати недопустимими доказами протокол огляду місця події за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року, відеозапис огляду житла за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року, висновок товарознавчого дослідження № 12092018 від 06.11.2018 проведеного експертом ОСОБА_9 , протокол огляду речових доказів від 06.11.2018 року, протокол пред`явлення речей для впізнання потерпілій від 07.11.2018 року, посилаючись на ту обставину, що огляд у квартирі де мешкає ОСОБА_4 був проведений без дотримання вимог КПК України, отже як наслідок вилученні речі під час огляду також є недопустимими доказами, та вказав, що експертиза проведена також з порушенням вимог КПК України та неналежним суб`єктом. Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а зібрані у справі докази є недопустимими, тому просив ОСОБА_4 виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, а провадження по справі закрити.

Прокурором у судовому засіданні було зазначено, що докази, на які вказує захисник, як на недопустимі, є належними та допустимими, зібрані відповідно до норм чинного законодавства, на підтвердження чого також навів приклади з практики розгляду аналогічних питань судами вищих інстанцій.

Так, вирішуючи питання про причетність ОСОБА_4 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та наявності в його діях складу кримінального правопорушення, судом було досліджено наступні докази та надано відповідну правову оцінку, встановлені обставини, які підтверджуються даними доказами.

Досліджені у судовому засіданні протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.11.2018 року, витяг з ЄДРД від 06.11.2018 року за правовою кваліфікацією вчиненого діяння за ч.1 ст.185 КК України, витяг з ЄДРД від 06.11.2018 року за правовою кваліфікацією вчиненого діяння за ч.2 ст.185 КК України та постанова про перекваліфікацію кримінального провадження від 07.11.2018 року підтверджують, що потерпіла зверталась із заявою щодо скоєння відносно неї кримінального правопорушення, та орган досудового розслідування правомірно приступили до розслідування кримінального правопорушення, вірно визначено правову кваліфікацію вчиненого діяння, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 був раніше засуджений за злочини проти власності.

Дослідженим у судовому засіданні протоколом огляду місця події від 06.11.2018 року, де об`єктом огляду була квартира за адресою АДРЕСА_1 , де мешкає обвинувачений ОСОБА_4 та відеозапис до нього, заявою ОСОБА_8 про надання дозволу на огляд житла від 06.11.2018 року та довідкою Іванівського БТІ, відповідно до якої право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване за ОСОБА_8 підтверджується факт правомірності здійснення працівниками поліції огляду квартири, в якій мешкає обвинувачений ОСОБА_4 за згодою власника, де при огляді, в присутності обвинуваченого було вилучено мобільний телефон Samsung GT-E1202I сірого кольору та грошові кошти у розмірі 157,00 грн., які надалі були визнанні речовими доказами по справі.

Відповідно до постанови про визнання й залучення речових доказів до кримінального провадження від 06.11.2018 року, протоколу огляду речових доказів від 06.11.2018 року та фототаблицями до нього, зберігальної розписки потерпілої та протоколу пред`явлення речей до впізнання від 07.11.2019 року, потерпілою ОСОБА_6 шляхом огляду пред`явлений для впізнання мобільних телефонів, з поміж інших було впізнано її мобільний телефон Samsung GT-E1202I сірого кольору з сім картою мобільного оператора «Лайф Сел», який напередодні було у неї викрадено. Даний телефон є річчю, яку було вилучено під час огляду місця мешкання ОСОБА_4 відповідно до протоколу огляду місця події від 06.11.2018 року, що підтверджує встановлені у судовому засіданні обставини, тобто що викрадене ОСОБА_4 майно належало потерпілій, які були повернуті потерпілій для відповідального зберігання до вирішення справи.

Досліджений у судовому засіданні протокол огляду місця події від 06.11.2018 року, де об`єктом огляду було приміщення «Побуткомбінату» за адресою вул. Центральна 96 в смт. Іванівка Іванівського району Одеської області та фототаблиці до нього вказують на місце скоєння злочину.

Дослідженим у судовому засіданні висновком товарознавчого дослідження №12092018-1 та протоколом огляду речових доказів від 06.11.2018 року підтверджується розмір шкоди заподіяної ОСОБА_4 в наслідок його злочинних дій потерпілій ОСОБА_6 на суму вартості телефону у розмірі 451,00 грн. та кількістю грошових коштів у розмірі 157,00 грн.

Відповідно до довідки про судимість обвинуваченого ОСОБА_4 , він був засуджений Іванівським районним судом Одеської області 12.10.2016 року за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК України, вид покарання: позбавлення волі на строк 4 роки на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном на 3 роки, що підтверджує наявність повторності в діях ОСОБА_4 .

Так, допитаний у судовому засіданні з ініціативи сторони обвинувачення свідок ОСОБА_7 надав суду покази, відповідно до яких зазначив, що на початку листопада 2018 року, точну дату не пам`ятає, він вранці, приїхавши до свого магазину, який розташований в будинку «Побуткомбінату» по АДРЕСА_2 , піднявся на другий поверх, та на сходинках до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_4 та попросив у нього деякі грошові кошти, для чого вони йому потрібні, ОСОБА_4 не вказав. Після того, як він відмовив ОСОБА_4 у наданні коштів, свідок попрямував на вулицю до свого автомобілю, та через декілька хвилин до нього знову підійшов ОСОБА_4 , та знову почав просити кошти, на що отримав відмову. При цьому свідок зазначив, що він знаходився в машині, а ОСОБА_4 стояв біля неї, тому на уточнюючі питання з боку суду та прокурора, зазначив, що фактично не міг бачити чи була у ОСОБА_4 при цьому схована за верхнім одягом сумка, яка належала потерпілій. Також вказав, що безпосередньо не бачив, чи ОСОБА_4 , чи хтось інших вчиняв крадіжку сумки ОСОБА_6 , тому по даній ситуації йому більше пояснити нічого.

Потерпіла у судовому засіданні надала покази, в яких зазначила, що в листопаді місяці 2018 року, точну дату вона не пам`ятає, але вказала, що це може бути 06.11.2018 рік, приблизно о 08:10 годині вона прибирала в приміщенні «Побуткомбінату» на першому поверсі, а свою сумку, в якій знаходився її мольний телефон сірого кольору та гаманець, в якому було 310,00 грн. та верхній одяг залишила на дерев`яній тумбочці на цьому ж поверсі. Зранку з приміщені нікого не було, лише приблизно о 08:10 годині приїхав до свого магазину ОСОБА_10 та піднявся на другий поверх, однак через декілька хвилин спустився до низу та пішов о своєї машини, в цей час до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_4 , про що вони розмовляли, вона не чула. Надалі, коли вона підмітала біля порогу будівлі, всередину зайшов ОСОБА_4 та дуже швидко вийшов звідти, при цьому вона помітила, що в нього під верхнім одягом знаходився якийсь предмет, однак не надала цьому значення, та коли через декілька хвилин підійшла до своїх речей, то виявила, що її сумка з гаманцем відсутня, після чого вона направилася до місця мешкання ОСОБА_4 , однак він їй двері не відчиняв, та прохання повернути речі не відповідав. Після чого потерпіла звернулася до працівників поліції.

Суд вважає, що досліджені у судовому засіданні докази є належними, так як стосуються даного кримінального провадження, докази також є допустимості так як вони отриманні у порядку, встановленому КПК України, та є достовірними так як вони узгоджуються із іншими доказами.

Що стосується клопотання захисника обвинуваченого щодо визнання доказів недопустимими, а саме протоколу огляду місця події за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року та відеозапис огляду житла за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року, оскільки згідно ч. 1, 2 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий проводить огляд приміщення, що здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи, однак в супереч ч.3 ст.233 КПК України після проведення огляду ані слідчий ані прокурор не звернувся до слідчого судді для його узаконення, тому дана слідча дія є незаконною, а її результати, зокрема, вилучений мобільний телефон та грошові кошти є недопустимими доказами, так як ці докази отримані в порушення вимог КПК України, а саме внаслідок істотного порушення прав та свобод людини відповідно до положень п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 87 КПК України, то суд не може погодитися з такою позицією захисника, у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до ч.1 ст.237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Місце події може не збігатися з місцем вчинення злочину. Якщо злочин вчинений в одному місці, а сліди його знайдені в іншому, то в матеріалах кримінального провадження фігуруватиме і місце злочину, і місце події. Якщо ж злочин вчинений у тому місці, де були знайдені його сліди, місце злочину і місце події збігаються. Починаючи огляд, слідчий може ще не знати, чи є подія, що розслідується, сліди якої знайдені в даному місці, злочином і чи тут він вчинений. Проте, оскільки виявлення слідів події, що вимагає розслідування, завжди є подією, то і місце її виявлення - місцем події, а її огляд - оглядом місця події. Таким чином огляд місця мешкання ОСОБА_4 є оглядом місця події, оскільки за даною адресою було знайдено сліди вчинення злочину, а саме викрадені речі.

Згідно з ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, огляд квартири за адресою АДРЕСА_1 був проведений на підставі згоди власника квартири ОСОБА_8 , сумнівів щодо добровільності такої згоди у суду не має, таких сумнівів під час судового слідства не виникло й у обвинуваченого та його захисника, окрім іншого, вони не вбачали за необхідне викликати у судове засідання ОСОБА_8 у якості свідка та надання нею показів, щодо її згоди на огляд житла.

Так, у Постанові Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12.02.2019 року, справа №159/451/16-к у п.36 вказав, що суд визнає, що встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності.

Тобто, суд констатує той факт, що протокол огляду місця події за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року є допустимим доказом, оскільки огляд проведений за письмовою добровільною згодою власника житла, підстав визнати дану згоду не добровільною у суду не має, тому у слідчого, прокурора не було підстав для звернення до слідчого судді для узаконення проведеного огляду.

Що стосується відеозапису, який є невід`ємною частиною протоколу огляду місця події за адресою АДРЕСА_1 від 06.11.2018 року, то захисник обвинуваченого вказував, що при ознайомленні з матеріалами справи, обвинувачений не переглядав відеозапис огляду житла від 06.11.2018 року за його участю після його проведення так і не було відкрито відеозапис при виконанні ст. 290 КПК при ознайомленні з матеріалами справи. Окремою процесуальною дією не проводилося відкриття та дослідження відеозапису огляду житла від 06.11.2018 року, тому його також необхідно визнати недопустимим доказом, оскільки було порушено вимоги ч.12 ст.290 КПК України.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно з п.27 та п.30 розділу І Реєстру матеріалів досудового розслідування вказано, ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_11 було повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування, а відеозапис є невід`ємною частиною протоколу огляду місця події від 06.11.2018 року, заперечень з боку сторони захисту щодо не відкриття та не ознайомлення з матеріалами досудового розслідування та незгодою з реєстром досудового розслідування суду не надходило, при цьому захисником обвинуваченого ОСОБА_5 було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження в тому числі і з протоколом огляду і з відеозаписом під час судового провадження.

Таким чином, оскільки судом протокол огляду місця події від 06.11.2018 року, який відбувався за адресою АДРЕСА_1 та відеозапис до нього визнано належними та допустимими доказами, як наслідок суд не бере до уваги посилання захисника обвинуваченого, на ту обставину, що докази здобуті внаслідок даної процесуальної дії є недопустимими, тому підстав визнання недопустимими протоколу огляду речових доказів від 06.11.2018 року та протоколу пред`явлення речей для впізнання потерпілій від 07.11.2018 року у суду не має.

Суд критично відноситься до посилання захисника обвинуваченого на ту обставину, що експертиза від 06.11.2018 року № 12092018-1, проведена експертом ОСОБА_9 за суб`єктом її проведення є незаконною та повинна бути визнана судом недопустимим доказом, оскільки проведена не експертом у порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, у зв`язку з тим, що долучений до матеріалів справи висновок товарознавчого дослідження №12092018-1 не є за своєю суттю експертизою з визначення розміру матеріальних збитків в розумінні положень ст.242 КПК України, а тому на даний висновок не розповсюджуються вимоги ЗУ «Про судову експертизу».

Разом з тим, суд визнає даний висновок допустимим та належним доказом, оскільки пунктом 6 частини 2 статті 242 КПК України встановлено, що проведення експертизи обов`язкове, в тому числі, для визначення розміру матеріальних збитків, а не шкоди завданої злочином, розмір якої є обов`язковим для з`ясування питання, чи є в діях винної особи склад злочину, передбаченого ст. 185 КК України.

Оцінюючи зміст вказаного висновку товарознавчого дослідження, суд вважає, що ним доведено дійсний розмір заподіяної злочином шкоди, оскільки в ньому зазначено вартість викраденого майна станом на час вчинення злочину та з урахуванням його зносу.

Перелік та найменування майна, вказаного у висновку товарознавчого дослідження про його вартість, повністю відповідає змісту протоколу огляду речових доказів та фототаблиць до нього, тому такий доказ у частині визначення розміру завданої кримінальним правопорушенням шкоди, що прямо впливає на кваліфікацію вчиненого діяння є належним та допустимим.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постановлення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи із наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, вважає, що сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дають законні підстави суду визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинена повторно.

При призначенні покарання суд у відповідності до Кримінального Кодексу України виходячи із загальних засад призначення покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме що ОСОБА_4 у відповідності до ст.12 КК України вчинив злочин середньої тяжкості, особу винного раніше судимого, на обліку і лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується негативно.

Відповідно до обвинувального акту, обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, разом з тим у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злосину, оскільки освідування особи безпосередньо після вчинення злочину не відбувалося, потерпіла та свідок не підтвердили даної обставини також.

Враховуючи, що обставини, які пом`якшують покарання відсутні, обставини які обтяжують покарання є рецидив злочину, враховуючи думку потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не має, та просила суд призначити ОСОБА_4 міру покарання не пов`язану з позбавленням волі, матеріальна шкода відшкодована частково, з урахуванням особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, та приходить до висновку, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у межах санкції ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 за вчинений ним злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій зазначеної статті, визначивши остаточне покарання за правилами ст.71 КК України, вважаючи, що його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства.

Судові витрати по справі відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Що стосується міри запобіжного заходу, то суд зважаючи на негативну характеристику обвинуваченого, беручи до уваги, що ОСОБА_4 з метою уникнення покарання зможе переховуватися від органу виконання покарань, суд вважає за необхідне до вступу вироку в законну силу обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Керуючись: ст. 374, 377, 395, 532 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 71 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Іванівського районного суду Одеської області від 12.10.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 було засуджено за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК України та призначено покарання у позбавлення волі строком на 4 роки та на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробувальним терміном на 3 роки, визначивши остаточно ОСОБА_4 до відбуття покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (роки) роки 6 (шість) місяців.

Обрати ОСОБА_4 міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу у виді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, взявши під варту із зали суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного затримання в залі суду тобто з 04.06.2019 року.

У відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання час його перебування під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду в період з моменту фактичного затримання 06.11.2018 року по 26.04.2019 року з розрахунку день тримання під вартою за день позбавлення волі.

Речові докази: мобільний телефон Samsung GT-E1202I сірого кольору з сім картою мобільного оператора «Лайф Сел» та грошові кошти - залишити у власності ОСОБА_6 .

Судові витрати по справі відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому, а також не пізніше наступного дня після ухвалення направити учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1