Справа № 471/1142/14-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду смт Арбузинка клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000216, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2014 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лазіщина Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України,

та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту 03 червня 2014 року біля 21 годин 30 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в с. Михайло-Жуково, Братського району, Миколаївської області та проїжджаючи на своєму автомобілі марки «ВАЗ-2109» реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Польова вказаного населеного пункту, побачив неповнолітню ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в цей час йшла по вулиці, після чого у ОСОБА_6 виник умисел на зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_8 . Потім ОСОБА_6 , з метою зґвалтування неповнолітньої, зупинивши свій автомобіль, вийшов із його салону та із застосуванням фізичної сили, проти волі потерпілої, затягнув її в салон свого автомобіля де із погрозою нанесення їй тілесних ушкоджень та фізичного насильства, привіз її в смт. Братське, Миколаївської області. Після чого ОСОБА_6 , перебуваючи в смт. Братське Миколаївської області на вулиці Калініна, неподалік кладовища, зупинив свій автомобіль та перебуваючи в салоні вказаного автомобіля, з метою зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_8 , застосовуючи погрози негайного вчинення відносно неї фізичного насильства, проти її волі зняв із неї весь одяг та став гладити останню руками по різним частинам тіла та її статевим органам.

Після цього ОСОБА_6 , продовжуючи свої протиправні, злочинні діяння та маючи на меті зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_8 , на своєму автомобілі привіз її до свого житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де із застосуванням фізичної сили, затяг її до спальної кімнати свого будинку та реалізуючи свій злочинний намір, направлений на скоєння насильницького статевого акту, сів на неї зверху та з метою подолання волі неповнолітньої потерпілої до опору, застосував фізичне насилля, яке виразилось у нанесені 2 ударів долонями рук по обличчю ОСОБА_8 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в області повіки правого ока, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Потім ОСОБА_6 , з метою позбавити можливості потерпілої вирватися, застосувавши фізичне насильство, що виразилось у притисканні кісті рук її до грудей потерпілої та таким чином ОСОБА_9 , остаточно подавивши волю неповнолітньої ОСОБА_8 . До опору, проти волі потерпілої, вчинив з останньою насильницький статевий акт в природній формі, спричинивши їй тілесні ушкодження.

Також, 03 червня 2014 року біля о 21 годин 40 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись в своєму житловому будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , після вчинення зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_8 , діючи з метою насильницького задоволення своєї статевої пристрасті неприродним способом, подолавши її волю до опору, що виразилося у погрозі негайного застосування відносно неї фізичного насильства, нанесенні їй тілесних ушкоджень та таким чином примусив неповнолітню потерпілу до вступу з ним в статеві зносини неприроднім способом (орогенітальний контакт).

Дії ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 152 КК України, як зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування, вчинене щодо неповнолітньої, та за ч. 2 ст. 153 КК України, тобто насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом із погрозою застосуванням фізичного насильства, вчинене особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст.152 КК України, а також вчинене щодо неповнолітньої.

В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. В клопотанні вказує, що під час досудового розслідування даного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Братського районного суду Миколаївської області від 06.06.2014 року відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 04.08.2014 року. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13.06.2014 року ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 06.06.2014 року скасовано та обрано ОСОБА_6 запобіжний захід в виді тримання під вартою строком на 60 діб, до 12.08.2014 року, який в подальшу було продовжено ухвалою слідчого судді Братського районного суду Миколаївської області до 12.09.2014 року. 12.11.2014 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту з 21 години до 7 години наступної доби. 08.06.2015 року ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_6 оголошено у розшук. 11.01.2019 року ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, термін якого неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи клопотання прокурор посилався на ту обставину, що ОСОБА_6 з 08.06.2015 року знаходився у розшуку, що вказує на схильність особи до переховування від суду; обвинувачується у скоєнні злочину із застосуванням насильства, а отже може фізично чи психологічно здійснювати тиск на потерпілу, законного представника потерпілої та свідків, з метою зміни показів чи подальшу їх відмову; не має постійного місця роботи та постійних джерел для існування, що свідчить про те, що він може вчинити інші злочини.

Станом на час звернення з даним клопотанням до суду, обставини, які були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та продовженні строків тримання під вартою не зникли, зазначені ризики не зменшилися, а для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання ОСОБА_6 під вартою, оскільки менш суворі забіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам.

В судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання вважаючи, що при застосуванні до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, як особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, останній не виконуватиме покладені на нього судом обов`язки, може вчинити інше кримінальне правопорушення та може переховуватися від суду. Обрання застави до ОСОБА_6 не можливе, оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Враховуючи, що строк дії запобіжного заходу спливає 22 листопада 2019 року до закінчення вказаного строку завершити судовий розгляд кримінального провадження не можливо, прокурор просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, посилаючись на погане самопочуття та неможливість отримання належної медичної допомоги в умовах перебування в СІЗО.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора вказавши на його безпідставність та недоведеність існування на теперішній час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 заявив клопотання про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу на особисту поруку та покласти поручительство на депутата селищної ради смт. Братське ОСОБА_10 , матір обвинуваченого ОСОБА_11 та вітчима обвинуваченого ОСОБА_12 . Клопотання мотивував тим, що прокурором не доведено ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, оскільки факт перебування ОСОБА_6 в розшуку не вказує на його схильність до втечі чи спроби вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того слідством не встановлено негативних наслідків в період перебування ОСОБА_13 у розшуку, а навпаки, згідно отриманої інформації слідує, що останній в той час перебував у зоні АТО, отримав нагороди від командування добробуту та Міністерства оборони України. Нового злочину за період служби ОСОБА_6 не вчинив. Вважає, що перебування ОСОБА_6 в зоні АТО не вказує на його переховування від суду, оскільки прокуратурі та органу дізнання достовірно було відомо про місце перебування обвинуваченого. Також, на його думку, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 може впливати на потерпілу чи близьких її родичів та свідків, оскільки потерпіла зверталась із заявами до суду про закриття даного кримінального провадження. Щодо неможливості переховування ОСОБА_6 від суду зазначив, що ОСОБА_6 має власне житло та місце реєстрації. Крім того, за час перебування в СІЗО у нього погіршився стан здоров`я, що підтверджується відповідними висновками лікарів.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання свого захисника та просив про його задоволення. Суду пояснив, що в АТО пішов добровільно, при цьому достовірно знав, що в суді розглядається відносно нього дане кримінальне провадження. Будь-яких перешкод, щоб повідомити суд про фактичне його місце перебування не мав та будь-яких заходів про повідомлення суд про своє місце знаходження не вживав, сподіваючись, що це могли зробити будь-хто із його знайомих.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, посилаючись на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вислухавши думки учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання прокурора та захисника, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України суд повинен розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно із правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України суд розглядає питання продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

У відповідності до ч. 3 ст. 315 КПК України при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, ухвалою слідчого судді Братського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2014 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 04 серпня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 червня 2014 року ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2014 року скасовано та обрано ОСОБА_6 запобіжний захід в виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 12 серпня 2014 року.

Ухвалою слідчого судді Братського районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2014 року строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено до 12 вересня 2014 року.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту з 21 години до 7 години наступної доби.

08 червня 2015 року ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_6 оголошено у розшук.

11 січня 2019 року ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, термін якого неодноразово продовжувався.

Вирішуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, на даний час не зменшився. Суд також враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152 та ч. 2 ст. 153 КК України, за які законом може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років та від 5 до 7 років позбавлення волі, розуміє наслідки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується. Вказане сприяє тому, що він не працює, не має постійного джерела доходу.
Разом з тим,ризик тиску на свідків та потерпілих може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено Рішенням Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань - Рішення Європейського суду з прав людини «Клоот проти Бельгії».

Доказами на обґрунтування такого ризику можуть бути: підтверджуючі документи, що обвинувачений вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; незаконний вплив на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що також підтверджується документально. Однак сторона обвинувачення не надала суду доказів на підтвердження наявності такого ризику.
Ризик вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення згідно наданими прокурором відомостями про особу обвинуваченого не підтвердився. Не підтверджено документами, довідками про те, що особа вже притягувалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи непогашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягувалась до адміністративної відповідальності, інформацією про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем. Крім того, у період часу, коли щодо обвинуваченого дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою була припинена, ним не було вчинено злочину. Не надано суду доказів щодо вчинення ним злочину і в період перебування його в розшуку.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії», «Сулаоя проти Естонії»).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, оскільки ним було порушено умови запобіжного заходу у виді домашнього арешту, обраного відносно нього ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року, перебування обвинуваченого тривалий час в розшуку, тоді як, ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він достовірно знав про розгляд в суді відносно нього кримінального провадження, ніяких заходів про повідомлення суд щодо його місцеперебування не вживав і перешкод в цьому ніяких у ОСОБА_6 не було, тому на переконання суду, застосування більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.
Крім іншого, практика ЄСПЛ також виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі.
При цьому судом враховуються позиція, викладена у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року: «Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи».
Суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлений раніше ухвалами суду ризик переховування від суду є дійсним та триваючим, а тому на даний час він виключає можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, суд на даному етапі не встановив.
За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити у межах 60 діб, а саме: до 20 січня 2020 року.
Щодо заявленого клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, то суд не сприймає як переконливі доводи сторони захисту в частині аргументації застосування такого запобіжного заходу, як особиста порука з покладенням поручительства на депутата селищної ради смт. Братське ОСОБА_10 , матір обвинуваченого ОСОБА_11 та вітчима обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки такі не забезпечать на початковому етапі судового розгляду та у подальшому, належного виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків. Крім цього, на думку суду, вищезазначені обставини жодним чином не можуть виступати стримуючим фактором в його поведінці, а тому не зможуть мінімізувати встановлений судом наявний ризик переховуватися від суду.
З наведених підстав суд вважає за необхідне в задоволенні заявленого клопотання захисника обвинуваченого, відмовити.

Щодо посилань обвинуваченого на погане самопочуття під час утримання в умовах СІЗО, то суд не вбачає прямої небезпеки здоров`ю ОСОБА_6 , оскільки стороною захисту не було надано достатніх та переконливих доказів того, що обвинувачений не може утримуватися в умовах СІЗО. Щодо необхідності лікування, на думку суду, керівництво СІЗО забезпечить обвинуваченому необхідність медичної допомоги.
Згідно ст. 21 ЗУ «Про попереднє ув`язнення» адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням. Таким чином, обов`язок по збереженню здоров`я особи, яка перебуває під вартою в умовах слідчого ізолятору, покладається на керівника слідчого ізолятора.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбаченим цим Кодексом, крім випадків передбачених частиною четвертою цієї статті.
Розмір застави не визначається на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України, так як злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , вчинений із застосуванням насильства

Керуючись ст.ст. 176-178, 183-184,193, 194, 196-199, 369-372 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 - задовольнити.

Дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обрану обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рамках кримінального провадження № 0000216, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2014 року, продовжити до 20 січня 2020 року включно.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 26 листопада 2019 року о 12 год. 45 хв.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом семи діб з дня її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3