Ухвала
Іменем України

18 вересня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51- 4597 ск 19
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0013527 щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Новоіванівка Попаснянського району Луганської області, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого у 2018 році на підставі Закону України «Про амністію»,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року цей вирок змінено та призначено ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки 3 місяці позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
В решті вирок суду залишений без зміни.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 грудня 2018 року о 19 год. 00 хв., у приміщенні магазину «Спортмастер» на пл. Перемоги, 3 в м. Києві, повторно, таємно викрав чоловічу куртку «Карра» вартістю 3322, 50 грн. та направився з нею до виходу, однак був помічений працівниками, тому довести свій злочинний умисел до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційним судом при перегляді вироку порушені вимоги ст. ст. 404, 420 КПК України. Вважає, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а застосування ст. 75 КК України є необґрунтованим. Стверджує, що у суду апеляційної інстанції не було правових підстав для застосування до ОСОБА_4 ст. 76 КК України, так як це є погіршенням його становища. Стверджує, що апеляційним судом не в повній мірі враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, підвищену суспільну небезпеку особи засудженого, який маючи не погашену судимість за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, повторно вчинив злочин, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для її задоволення.
Висновки суду про доведеність винуватості, кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі прокурором не оскаржується.
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст. 75 КК України та м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання, то суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого
Звільняючи ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше судимий, вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому.
Також обґрунтовано взято до уваги, що ОСОБА_4 є сиротою, виховувався в дитячому будинку та був позбавлений батьківського піклування.
Зазначено судом і про ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме про те, що він став на шлях виправлення, пройшов курс лікування у психолога, створив сім`ю, де виховує неповнолітню дитину своєї дружини, неофіційно працює.
Також не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Врахувавши всі обставини справи в їх сукупності, ставлення винного до вчиненого, його поведінку після злочину, апеляційний суд, погодився із видом покарання, призначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції, правильно зменшив його розмір до 3 років 3 місяців позбавлення волі ( враховуючи вимоги ст. 68 КК України) та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.
При звільненні ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнута мета покарання.
Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, внаслідок м`якості і неправильного застосування ст. 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, касаційний суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Що стосується тверджень прокурора про погіршення становища засудженого апеляційним судом, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.
За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, а також у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених ч. 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Характер цих обов`язків, які можуть бути покладені на особу судом, визначає ефективність звільнення від відбування покарання з випробуванням та має суттєвий вплив на можливість здійснювати якісний контроль за засудженими.
На думку суду, визначені у ст. 76 КК України обов`язки, які покладають на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу, не є видом покарання з огляду на систему покарань, визначену в КК України, а є умовами звільнення особи від відбування покарання, невиконання яких тягне за собою припинення випробування.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів не викликає.

Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_3