ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2019 року

м. Київ
справа № 125/1326/15-к
провадження № 51-8633км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000093 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глинянка Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 ,)
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3666,11 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат.
Згідно з установленими судом першої інстанції обставинами ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він 28 листопада 2010 року приблизно о 17:00, перебуваючи біля сільського ставу в с. Маньківці Барського району Вінницької області, на ґрунті особистих неприязних відносин ударив колінами по спині в ділянку лівого плеча ОСОБА_7 , що стояв накарачках. Унаслідок дій ОСОБА_6 потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я та стійкої втрати загальної працездатності менш як на третину у вигляді передньо-нижнього вивиху лівої плечової кістки.
Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 20 червня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення, а кримінальне провадження закрити.
Обґрунтовуючи наведене, засуджений указує на те, що вирок місцевого суду є необґрунтованим і невмотивованим, а його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не підтверджується ні матеріалами кримінального провадження, ні дослідженими в судовому засіданні доказами. Вважає, що суд у вироку безпідставно послався як на обґрунтування його винуватості на показання свідка ОСОБА_8 , який є сином потерпілого та був ініціатором конфлікту. Водночас, суд не взяв до уваги і визнав недопустимими показання інших у справі свідків з мотивів того, що вони є родичами засудженого. Крім того останній зазначає, що місцевий суд безпідставно відхилив заявлене стороною захисту клопотання про допит судово-медичних експертів та, пославшись у вироку на висновок комісійної експертизи від 12 травня 2015 року № 52/13, не навів мотивів, виходячи з яких, він не взяв до уваги висновку судово-медичної експертизи від 16 листопада 2012 року № 182-к, згідно з яким тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли виникнути як за обставин, на які посилається у своїх показаннях сторона захисту, так і за обставин, на які посилається потерпілий. Наведене, на думку засудженого, свідчить про неповноту судового розгляду, на яку не звернув уваги апеляційний суд.
Також ОСОБА_6 посилається на те, що матеріали кримінального провадження не містять інформації про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про повідомлення йому про підозру та закінчення досудового розслідування. При цьому вважає, що повідомлення йому про підозру здійснено з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки відповідно до відомостей, які містяться в реєстрі матеріалів досудового розслідування, 16 червня 2015 року йому були надані матеріали кримінального провадження для ознайомлення як підозрюваному, однак у цей час він ще перебував у статусі свідка, тому що лише 22 червня 2015 року йому було повідомлено про підозру. Вказане, на думку засудженого, призвело до порушення його права на захист.
Крім того, ОСОБА_6 зазначає, що місцевий суд безпідставно стягнув із нього на користь потерпілого суму відшкодування процесуальних витрат, оскільки потерпілий до початку судового розгляду цивільного позову не заявляв і обставини понесення потерпілим процесуальних витрат, усупереч п. 3 ч. 1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не були предметом доказування.
Також засуджений указує на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не розглянув доводів у його апеляційній скарзі, не навів докладних мотивів і підстав, керуючись якими, визнав її необґрунтованою. На думку засудженого, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого і просив залишити її без задоволення, а постановлені у кримінальному проваджені судові рішення без зміни.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема: короткий зміст вимог апеляційної скарги; встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Як зазначено в ч. 2 указаної норми процесуального закону, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
Проте суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Так, в апеляційній скарзі, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, засуджений, серед іншого, зазначав, що місцевий суд безпідставно стягнув із нього на користь потерпілого суму процесуальних витрат, оскільки, на його думку, обставини понесення потерпілим процесуальних витрат судом не досліджувалися та не були предметом доказування.
Однак цих доводів при розгляді апеляційної скарги засудженого апеляційний суд ретельно не проаналізував, не надав їм відповідної оцінки, обмежившись загальним фразою про те, що суд при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат дотримався вимог статей 118, 122 КПК.
Проте такий висновок апеляційного суду Верховний Суд вважає непереконливим виходячи з нижченаведеного.
Питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК.
Відповідно до приписів цієї норми права у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір процесуальних витрат.
Частина 2 ст. 92 КПК покладає обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат на сторону, що їх подає.
Так, під час судового розгляду в судових засіданнях від 06 вересня 2017 року та від 10 листопада 2017 року, потерпілий подав оригінали квитків на проїзд в автобусі, тролейбусі, трамваї, чеків на придбання квитків, а також оригінали інших квитанцій, які судом було долучено до матеріалів кримінального провадження.
У постановленому вироку суд установив, що потерпілий ОСОБА_7 належним чином довів розмір процесуальних витрат і постановив стягнути з ОСОБА_6 на користь потеплілого 3666,11 грн у рахунок їх відшкодування.
Погоджуючись із цим висновком, апеляційний суд, обмежившись загальною фразою, не спростував доводів сторони захисту щодо недослідження місцевим судом долучених ОСОБА_7 квитків та квитанцій, а також недоведення потерпілим розміру понесених процесуальних витрат. Зокрема, апеляційним судом не перевірено, чи поніс потерпілий указані витрати саме у зв`язку з його участю в цьому кримінальному провадженні.
Відсутність указаних висновків апеляційного суду позбавляє суд касаційної інстанції перевірити у цьому кримінальному провадженні правильність вирішення судами питання щодо стягнення процесуальних витрат, які, як зазначав Верховний Суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК входять до предмета доказування.
За таких обставин рішення апеляційного суду постановлене з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження з призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно усунути вказані недоліки, ретельно перевірити усі доводи в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , дати на них вичерпні, вмотивовані відповіді й постановити судове рішення, яке відповідатиме вимогам статей 370, 419 КПК.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу засудженого задовольнити частково, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3