Номер провадження: 11-сс/813/1789/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,
слідчого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2019 р. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000932 від 17.06.2019 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 189 та ч. 3 ст. 189 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскарженою ухвалою слідчого судді в рамках кримінального провадження №0000932 від 17.06.2019 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 189 та ч. 3 ст. 189 КК України було частково задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 та накладено арешт на майно, вилучене 11.10.2019 р. в ході проведення обшуку транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , фактичним користувачем якого є підозрюваний ОСОБА_12 , а саме на:

- дві купюри номіналом 500 гривень із наступними номерами: МГ4465014, ВБ5875810;
- аркуші формату А4 із фотокопіями рукописного тексту на листах зошита у кількості 7 шт.;
- блокнот із рукописними записами на 33 аркушах;
- обкладинку від сім карти НОМЕР_2 ;
- мобільний телефон марки «Nokia», модель «ТА 1010», ІМЕІ: НОМЕР_3 із встановленою у ньому сім картою: НОМЕР_4 ;
- мобільний телефон марки «Sigma», модель «Comfort 50 Mini 4», ІМЕІ 1: НОМЕР_5 , ІМЕІ 2: НОМЕР_6 , серійний номер: НОМЕР_7 , із встановленою у ньому сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» у коробці, обкладинку від сім карти: НОМЕР_8 ;
- флешку із маркуванням: НОМЕР_9 ;
- мобільний телефон марки «Sigma», модель «Comfort 50 Mini 4», ІМЕІ 1: НОМЕР_10 , ІМЕІ 2: НОМЕР_11 , серійний номер: НОМЕР_12 , із встановленою у ньому сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» у коробці, обкладинку від сім карти: НОМЕР_13 .
В задоволенні решти клопотання слідчого відмовлено та тимчасово вилучене майно, а саме: технічний паспорт від автомобіля марки «Toyota», модель «Camry» серії НОМЕР_14 , та автомобіль марки «Toyota», модель «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_15 повернуте відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України.
Обґрунтовуючи прийняте рішення про часткове задоволення клопотання слідчого та накладаючи арешт на майно відповідно до переліку в резолютивній частині, слідчий суддя прийшов до переконання, що зазначене майно, вилучене в ході проведення обшуку, є речовим доказом в зазначеному провадженні та існує необхідність в забезпеченні його збереження задля запобігання його знищенню, приховуванню та, як наслідок, втрати доказів у провадженні та ускладнення процесу встановлення істини по справі, а сам по собі факт визнання технічного паспорту та автомобілю марки «Toyota», модель «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 ,речовим доказом в зазначеному провадженні не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям, встановленим ч. 1 ст. 98 КПК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор ОСОБА_10 зазначила, що вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на те що слідчий суддя залишив поза увагою, що вилучене майно та документи у майбутньому можуть мати значення для встановлення істини по справі, зокрема, вилучені сім-картки мобільних операторів ймовірно використовувались підозрюваним під час підготовки та/або вчинення кримінальних правопорушень, або з метою застосування конспіративних заходів, спрямованих на забезпечення конспіративності вчинення ним правопорушень, а автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , безпосередньо використовувався підозрюваними у якості засобу для переміщення під час вчинення кримінальних правопорушень.

Посилаючись на вищенаведені обставини, прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого в повному обсязі та накласти арешт на зазначене у ньому майно.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначив, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню у зв`язку із тим, що вилучений під час проведення обшуку автомобіль «Toyotа Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , та технічний паспорт до нього серії НОМЕР_14 не є предметом зазначеного злочину, не належать підозрюваному, власником автомобіля є ОСОБА_7 , яка не має жодного процесуального статусу в зазначеному кримінальному провадженні, а сам по собі факт визнання слідчим вказаного майна речовим доказом не доводить тих обставин, що майно повністю відповідає критеріям, встановленим ч. 1 ст. 98 КПК України, при цьому, в ході судового розгляду клопотання слідчого було встановлено, що сліди кримінального правопорушення на автомобілі виявлені не були.
З огляду на викладене, представник ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді в частині відмови в накладенні арешту на автомобіль без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку представника, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому, частина 2 зазначеної статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону дотримався в повному обсязі.

Зі змісту клопотання про накладення арешту на майно (а.с. 1-4) вбачається, що слідчий просив накласти арешт на майно відповідно до переліку, наведеного в клопотанні, з метою збереження зазначеного майна як речового доказу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Зі змісту клопотання про накладення арешту на майно, витягу з ЄРДР (а.с. 5-7) та інших матеріалів провадження видно, що ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 189 та ч. 3 ст. 187 КК України. Зокрема, було встановлено, що в період часу з червня по вересень 2019 р. ОСОБА_13 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , а також іншими невстановленими на теперішній час досудовим розслідування особами, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне збагачення, здійснювали вимагання грошових коштів та іншого майна у гр. ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , а також із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я в момент заподіяння, а також погроз в сторону працівників магазину «Софт-клаб» ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , заволоділи їх майном (комп`ютерами та мобільними пристроями) на загальну суму 100 000 грн.

В ході проведення обшуку 11.10.2019 р. автомобіля марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , розташованого на прибудинковій території будинку №24 по вул. Марсельській в м. Одесі, який перебуває у фактичному використанні підозрюваного ОСОБА_12 , були вилучені 2 купюри номіналом 500 грн., аркуші А4, блокнот, обкладинка від сім-карти, флешка та мобільні телефони (а.с. 18), які постановою слідчого від 15.10.2019 р. (а.с. 31-41) визнані речовими доказами в зазначеному провадженні та деякі з яких вочевидь можуть містити на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Натомість, з наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що органом досудового розслідування не було надано жодних доказів того, що вилучені в ході проведення 11.10.2019 р. зазначеного обшуку, вказаний автомобіль та технічний паспорт від нього, можуть бути доказом вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 189 та ч. 3 ст. 187 КК України, зокрема, були здобуті в результаті їх скоєння або використовувались як засоби вчинення, а також того, що такий автомобіль та технічний паспорт зберегли на собі сліди вказаних злочинів або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, відповідно до довідки АРМОР (а.с. 20), зазначений транспортний засіб «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка не має жодного відношення до зазначеного кримінального провадження, а також будь-якого процесуального статусу в провадженні не має.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про те, що сам по собі факт визнання органом досудового розслідування автомобілю та технічного паспорту речовим доказом не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям, встановленим ч. 1 ст. 98 КПК України для речових доказів в рамках зазначеного кримінального провадження за ознаками ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 189 та ч. 3 ст. 187 КК України.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчий суддя постановив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки наведені в клопотанні транспортний засібта технічний паспорт до нього не є речовими доказами в розумінні ч. 1 ст. 98 КПК України в рамках вказаного кримінального провадження №0000932 від 17.06.2019 р.
Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Отже, на переконання апеляційного суду, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді немає.
Керуючись ст.ст. 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2019 року про накладення арешту на майно, відповідно до переліку в резолютивній частині ухвали, в рамках кримінального провадження №0000932 від 17.06.2019 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 189 та ч. 3 ст. 189 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4