печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , розглянувши матеріали скарги адвоката ОСОБА_2 в інтересах Фонду соціального страхування України на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
07.03.2019 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_2 в інтересах Фонду соціального страхування України, яка передана слідчому судді ОСОБА_1 12.03.2019, на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що на підставі ухвали суду від 16.05.2016 у Фонду соціального страхування України були вилучені оригінали документів. Фонд неодноразово звертався з клопотаннями про повернення документів, однак органом досудового розслідування було відмовлено у поверненні вилучених документів. Таким чином, на думку адвоката вилучені документи є тимчасово вилученим майном, яке підлягає поверненню.

Особа, що подала скаргу в судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду скарги повідомлена належним чином.

Слідчий у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, подала до суду заперечення на скаргу, обґрунтувавши їх тим, що документи, які були вилученні на підставі ухвали слідчого судді від 16.05.2016 не є тимчасово вилученим майном та і не підлягають арешту, так як на них прямо надано дозвіл ухвалою суду про тимчасовий доступ до речей та документів. Окрім іншого, зазначила, що станом на день розгляду скарги проводиться експертиза у сфері інтелектуальної власності для проведення якої направлені оригінали документів, які були вилученні.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Так, судом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001104 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367, ч. 4 та ч. 5 ст. 191 КК України.

В рамках вказаного провадження слідчим суддею ухвалою від 16.05.2016 було надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, розташованої за адресою: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, 92/2, з можливістю вилучення оригіналів документів, а саме: бюджетів фонду за 2008-2015 роки, рішень та протоколів засідань про їх затвердження, документів щодо закупівель за 2008-2015 роки, крім вже отриманих по тимчасовому доступу, за ухвалами суду у TOB "НВО "Ер-Джі-Дейта", TOB "НВП "Протек", TOB "Інститут інформаційно-аналітичних систем", TOB "Парус-Впровадження", ПП"Кривбасакадемінвест", TOB "Інститут безпеки життєдіяльності", ВАТ ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації" (від 03.10.12 і 26.06.13): висновки досліджень (експертиз), техніко-економічні обґрунтування (ТЕО), обґрунтування необхідності використання особистих немайнових та(або) майнових прав інтелектуальної власності, договори з додатками, в тому числі технічні завдання або технічні вимоги на стадії укладення та розроблені виконавцем, акти прийняття робіт (послуг), звіт про випробування, в електронному вигляді звітні матеріали (програмний продукт, комплект технічної, експлуатаційної та програмної документації); предметного переліку за 2010-2015 роки активів за статтею балансу "нематеріальні активи" із зазначенням номерів ліцензій всіх видів програмного забезпечення, його назв та версій, обсягу прав на нього, угод, якими вони передані (контрагент, дата, ціна договору і окремого екземпляра); до інформації в табличній формі про виконання угод з TOB "НВО "Ер-Джі-Дейта" (до 2008 року ТОВ "Ер-Джі-Дейта"), TOB "НВП "Протек", TOB "Інститут інформаційно-аналітичних систем", TOB "Парус-Впровадження", ПП "Кривбасакадемінвест", TOB "Інститут безпеки життєдіяльності", ВАТ ВНЗ "Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації", TOB "БМС Консалтинг" за 2000-2015 роки із зазначенням їх реквізитів, предмету, перерахованих коштів, дат та осіб, що підписали акти прийняття робіт(послуг), звітів про випробування, передбачених угодами строків і умов технічної підтримки створених (розроблених, модернізованих, поставлених як представниками) програмних продуктів, переданих електронних носіїв інформації, ліцензій чи інших документів, що підтверджують правомірність використання об`єктів права інтелектуальної власності з окремим позначенням договорів.

Відповідно до ч. 6 ст. 163 КПК України, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Так, згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

У судовому засіданні встановлено, що дозвіл про вилучення речей та документів, надавався ухвалою суду про тимчасовий доступ до речей та документів, на підставі ст. 163 КПК України.

Відтак, вилучені документи, не є тимчасово вилученим майном, а тому до них не може застосовуватися порядок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу, так як дозвіл на вилучення документів, які просить повернути адвокат, дозвіл на вилучення яких прямо надався слідчим суддею в рамках тимчасового доступу.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даної скарги за наданими матеріали, встановлено, що вилучення вказаних документів, обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права. Окрім цього, к дані документи не вилучались в ході проведення обшуку, тому не можуть підпадати під критерії ст. 236 КПК України та на основі яких проводиться експертиза.

Відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах Фонду соціального страхування України на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1