Справа № 460/2724/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/575/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000725 від 12 червня 2018 року у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_9
встановила:
цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.
Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 , 12.06.2018 близько 08 години 50 хвилин, перебуваючи на дорозі загального користування на АДРЕСА_1 , на грунті тривалих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, під час конфлікту наніс один удар долонею лівої руки в ділянку правої частини обличчя ОСОБА_9 , чим заподіяв йому фізичний біль і не спричинив тілесних ушкоджень.
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.
Згаданий вирок суду першої інстанції оскаржив обвинувачений ОСОБА_6 . Просить такий скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що висновки суду про його винність у вчиненні інкримінованих дій не відповідають фактичним обставинам справи, мало місце істотне порушення вимог кримінального процесуального Закону під час розгляду справи.
Стверджує, що він захищався від нападів ОСОБА_9 . Вважає, що пояснення ОСОБА_9 не відповідають дійсності. Зазначає, що окуляри ОСОБА_9 він не знімав, оскільки у розпал конфлікту спокійно зняти окуляри не видавалось можливим. Вказане суд першої інстанції до уваги не взяв. Крім того, звертає увагу, що дружина ОСОБА_9 роздмухувала конфлікт, висловлюючи словесні образи у бік обвинуваченого. Вважає, що саме у діях ОСОБА_9 наявний склад злочину передбачений ч.1 ст.126 КК України та містяться ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора та потерпілого про законність і обґрунтованість оскаржуваного вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги та вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Крім того, в силу вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
Суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_6 , 12.06.2018 близько 08 години 50 хвилин, перебуваючи на дорозі загального користування на АДРЕСА_1 , на грунті тривалих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, під час конфлікту наніс один удар долонею лівої руки в ділянку правої частини обличчя ОСОБА_9 , чим заподіяв йому фізичний біль і не спричинив тілесних ушкоджень.
Проте, із таким висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 за обставин, які вказані у вироку, колегія суддів не погоджується, оскільки, досудовим слідством та судом не встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 і вичерпані можливості їх отримати.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 126 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.
За змістом диспозиції цієї статті слід розуміти, що удар це одноразовий вплив тупим предметом на тіло людини, що заподіяв фізичний біль.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умисною виною.
В обґрунтування винності ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, суд першої інстанції поклав в основу покази потерпілого ОСОБА_9 , його дружини свідка ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які безпосередніми учасниками чи очевидцями події, що мала місце 12 червня 2018 року не були, натомість були залучені в якості понятих у слідчому експерименті, а також протокол проведення слідчого експерименту від 18.06.2018 року.
Разом з тим, у рішенні у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року Європейський суд вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Колегія суддів вважає, що докази, якими суд першої інстанції обґрунтовує у вироку винуватість ОСОБА_6 не відповідають критерієм «поза розумним сумнівом».
При апеляційному розгляді цієї справи були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також досліджувався протокол проведення слідчого експерименту від 18.06.2018 року.
Колегія суддів дає іншу оцінку цим доказам ніж суд першої інстанції.
Зокрема, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не були очевидцями цих подій, а були залучені в якості понятих при проведенні слідчого експерименту 18.06.2018 року за участі обвинуваченого ОСОБА_6 .
Згідно даних протоколу проведення слідчого експерименту від 18.06.2018 року, ОСОБА_6 , який на той час був в статусі підозрюваного, було запропоновано в приміщенні службового кабінету №3 СВ Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області показати, як саме він штовхнув в обличчя, а саме долонею лівої руки в ділянку правої частини обличчя, на що він погодився та запропонував статисту стати навпроти. Тоді він зімітував як штовхнув долонею лівої руки в ділянку правої частини обличчя.
В судовому засіданні ці свідки підтвердили, що приймали участь у цьому слідчому експерименті та правдивість даних протоколу.
Отже, цей протокол не свідчить про нанесення ОСОБА_6 удару потерпілому ОСОБА_9 . Відтак, не може бути доказом його вини за ч.1 ст.126 КК України, а навпаки вказує на відсутність складу цього злочину.
Свідок ОСОБА_13 , яка є дружиною обвинуваченого, ствердила лише про наявність конфлікту між обвинуваченим та потерпілим на основі неприязних відносин.
Стосовно свідка ОСОБА_10 , яка є дружиною потерпілого, то слід зазначити, що її покази, дані у суді апеляційної інстанції, дещо відрізнялись від показів потерпілого про хід конфлікту та не узгоджувались між собою. Свідок чітко ствердив, що бачила момент нанесення обвинуваченим удару потерпілому. Проте, вказала, що окуляри перед цим зняв із себе сам потерпілий. Натомість, потерпілий у суді апеляційної інстанції вказав, що окуляри відразу перед ударом із нього зняв обвинувачений ОСОБА_6 .
Такі розбіжності породжують сумніви у правдивості показань цього свідка, яка також може бути зацікавленою особою у цій справі, оскільки являється дружиною потерпілого.
Тому, колегія суддів критично ставиться до показів свідка ОСОБА_14 та не бере їх до уваги як доказ вини ОСОБА_6 .
Щодо показів потерпілого ОСОБА_15 про нанесення йому удару обвинуваченим ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає такі є недостатніми для визнання винуватим обвинуваченого у скоєнні злочину за ч.1 ст.126 КК України. Інші докази відсутні та вичерпані можливості їх отримати.
Крім цього, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він, умисних ударів не наносив, а штовхнув потерпілого ОСОБА_9 правою рукою у відповідь на протиправні дії останнього з метою захисту, в оскаржуваному вироку не знайшли ані спростування ані підтвердження.
Отже, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні не встановлені достатні докази, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченим злочину.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про винність ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України
Дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, апеляційний суд вважає, що наявних у кримінальному провадженні та оцінених в оскаржуваному вироку доказів, є недостатньо, для того, щоб визнати обвинуваченого ОСОБА_6 винним у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.
Згідно з п.3 ч.1 ст.409 КПК України однією із підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про скасування вироку Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження.
Керуючись ст.ст.405, 407, 412, 417, 419, 426 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити.
Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2019 року скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст.126 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4