ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/3107/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції №610/2255/18
Категорія: ст. 348 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до 24 листопада 2019 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений вимагає ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на інший не пов`язаний з позбавленням волі. В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що він утримується під вартою більше двох років, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом із дружиною, а тому відсутні підстави для застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, прокурором недоведені, а тому відсутні підстави для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначив, що у нього відсутня можливість переховуватися від суду та впливати на свідків та потерпілих.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисників, які підтримали свою апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При цьому належить врахувати, що хоча суд першої інстанції встановив зменшення ймовірності ризику, пов`язаного з можливістю вчинення обвинуваченим нового злочину, але при цьому вказав, що цей ризик зменшився, але не суттєво. Такий висновок суду ґрунтується на об`єктивних відомостях що містяться в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_9 не маючи достатніх підстав, використовуючи мисливську зброю, за версією обвинувачення, зробив постріли, спілкуючись з працівниками поліції, які прибули на місце злочину, за версією обвинувачення, на патрульній машині, яка за зовнішніми атрибутами та ознаками об`єктивно виглядала як поліцейський транспортний засіб і саме за цими ознаками не могла викликати сумніви, щодо її належності до поліції, у тому числі у будь-якого стороннього спостерігача. А тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував те, що ризик вчинення обвинуваченим нового злочину, зменшився, але не суттєво, внаслідок чого цей ризик має істотне значення.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі з метою переховування від суду має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можє вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 , обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.348 КК України, який відносяться до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічним позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, які інкримінується ОСОБА_9 , а саме те, що він був вчинений за обставинами, що пов`язані з замахом на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Доводи захисників, про те, що судом першої інстанції у порушення вимог КПК України, ухвалено судове рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за клопотанням прокурора, який належним чином не довів наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, внаслідок чого були відсутні підстави для його продовження, спростовуються наявними в матеріалах судового провадження відомостей, а саме в журналі судового засідання від 26.09.2019 року (а.с 24-25) та відповідним звукозаписом де зафіксовано ретельне дослідження обставин, що пов`язані з можливістю обрання, зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також його продовження і при цьому суд ретельно досліджував та з`ясовував думку прокурора, захисників та самого обвинуваченого, а лише після цього суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з апеляційним доводами обвинуваченого, що підтримані його захисниками, щодо неналежності та недопустимості доказів, оскільки прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Отже, твердження сторони захисту про безпідставність обвинувачення та його необґрунтованість спростовується змістом обвинувального акту, переданого на розгляд суду першої інстанції, в якому логічно та послідовно прокурором викладено формулювання обвинувачення та наявність фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними. Оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення або його недоведеності.

Крім того, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, які зазначені прокурором в обвинувальному акті, колегія суддів вважає слушними висновки суду першої інстанції про наявність решти ризиків, а саме переховування від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих, незалежно від того, що останні допитані в судовому засіданні, саме наслідок процесуальної можливості зміни ними показань або заявлення клопотань про їх повторний допит, що не виключається до цього часу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами обвинуваченого, що підтримані його захисниками, щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою, в тому числі домашнього арешту. Твердження захисників та обвинуваченого щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого, що підтримана захисниками.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4