Єдиний унікальний № 500/4947/18
Провадження № 1-в/500/41/19
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
про відмову в задоволенні клопотання
про застосування покарання за наявності кількох вироків

11 березня 2019 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання органу з питань пробації про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно

ОСОБА_3 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, працюючого за наймом, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості в силу ст. ст. 89, 90 КК України,

засудженого 20 грудня 2018 року вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на 1 рік, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України,

встановив:

До Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання органу з питань пробації, в якому на підставі п. 11 ст. 537 КПК України порушується питання про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_3 , посилаючись на те, що окрім вироку суду від 20.12.2018 р., ОСОБА_3 був засуджений також вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2011 р. за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 гривень. У зв`язку з несплатою засудженим штрафу, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.09.2011 р. покарання у виді штрафу замінено громадськими роботами на строк 240 годин, з яких засуджений відпрацював лише 44 години. За твердженням органу з питань пробації з 24 жовтня 2011 року по теперішній час ОСОБА_3 ухиляється від відбування покарання у виді громадських робіт в розмірі 196 годин, які мають бути виконані в силу ст. 71 КК України.

В судове засідання представник органу з питань пробації, прокурор ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, надали заяви про розгляд клопотання в їх відсутність.

Суд, розглянувши подання, дослідивши надані матеріали, а також матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 , дійшов висновку, що подання не може бути задоволене.

Так, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків. Пунктом 2 ч. 2 ст.539 КПК України встановлено, що клопотання (подання) про вирішення зазначеного питання подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

20 грудня 2018 року ОСОБА_3 засуджений вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на один рік (а.п. 98 99). Зазначений вирок набрав законної сили 22 січня 2019 року (а.п. 102) та прийнятий до виконання органом з питань пробації 24 січня 2019 року (а.п. 104).

Крім того, 06 червня 2011 року відносно ОСОБА_3 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області був постановлений вирок за ч. 1 ст. 185 КК України та призначене покарання у виді п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в розмірі 850 гривень (а.п. 95).

Згідно з копією постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2011 року, ОСОБА_3 покарання, призначене вироком від 06 червня 2011 року у виді штрафу в сумі 850 гривень замінене на громадські роботи на строк 240 годин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

В силу вимог наведеного п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України, строк давності виконання обвинувального вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2011 року, яким ОСОБА_3 призначене покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень, замінене на громадські роботи на строк 240 годин постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2011 року, становить два роки з дня набрання чинності обвинувальним вироком.

Тому строк виконання обвинувального вироку від 06 червня 2011 року відносно ОСОБА_3 , який набрав чинності 22 червня 2011 року, сплив 22 червня 2013 року.

Частиною 3 ст. 80 КК України передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання.

Однак, враховуючи, що ч. 2 ст. 389 КК України передбачена кримінальна відповідальність за ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських чи виправних робіт, а також те, що ОСОБА_3 не було засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування громадських робіт строком на 196 годин, то і відсутні правові підстави стверджувати, що ОСОБА_3 ухилився від відбування цього покарання. Тому перебіг строку давності виконання обвинувального вироку в даному випадку не зупинявся.

Верховний суд України у постанові від 24 грудня 2015 року у справі № 5-324кс15 висловив правову позицію, згідно з якою «ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.»

Відповідно до ч. 4 ст. 80 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, за який ОСОБА_3 було засуджено вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2018 року, було вчинено 10 квітня 2015 року, тобто вже після закінчення строку давності виконання попереднього обвинувального вироку, який сплив, як було вище наведено, 22 червня 2013 року. Тому перебіг давності в даному випадку не переривався.

Верховний суд України у вищезазначеній постанові від 24 грудня 2015 року у справі № 5-324кс15 висловив таку правову позицію щодо застосування норм права щодо строків давності виконання обвинувального вироку:

«Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.»

У суду відсутні підстави відступити від правової позиції Верховного суду України щодо неможливості виконання покарання після спливу строків давності, передбачених ч. 1 ст. 80 КК України, а тому невідбуті ОСОБА_3 196 годин громадських робіт не можуть бути виконані та, відповідно, не можуть бути приєднані до покарання, призначеного вироком суду 20 грудня 2018 року на підставі ст. 71 КК України.

Що стосується твердження органу з питань пробації про наявність у ОСОБА_3 судимості за вироком від 06.06.2011 р. у зв`язку з невідбутим покаранням, то таке твердження не відповідає вимогам другого речення ч. 2 ст. 90 КК України, згідно з яким якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Враховуючи, що вирок суду від 06.06.2011 р. не було виконано протягом строків давності, встановлених ч. 1 ст. 80 КК України, судимість ОСОБА_3 за цим вироком погашена по закінченні строків давності виконання вироку в силу наведених положень ч. 2 ст. 90 КК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 80, 90 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання Ізмаїльського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_3 , засудженого 20 грудня 2018 року вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на 1 рік, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1