Постанова

Іменем України
15 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 128/3854/16-к
провадження № 51-1918ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року у кримінальних провадженнях, які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001448 та № 0001486, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Вороновиці Вінницкого району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Новоушицького районного суду Хмельницької області від 05 листопада 2012 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, звільненого 23 вересня 2016 року за відбуттям строку покарання,
за ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Апеляційний суд Вінницької області вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання та звільнення від відбування покарання скасував та 19 жовтня 2017 рокуухвалений новий вирок, яким ОСОБА_6 призначив покарання за ч. 3 ст. 185 КК з застосуванням ст. 69 КК у виді виправних робіт за місцем роботи на строк 2 роки із відрахуванням 10 відсотків із суми заробітку щомісяця в доход держави. У решті вирок залишено без змін.

ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 09 жовтня 2016 року близько 13:00 шляхом вільного доступу проник усередину будинку в домогосподарстві АДРЕСА_2 , звідки викрав майно потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 1694,92 грн.
Крім того, 11 жовтня 2016 року близько 16:00 ОСОБА_6 , розбивши віконне скло, проник до будинку в домогосподарстві АДРЕСА_3 , звідки викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму 1725,00 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вироку суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого. Зазначає, що апеляційний суд, обираючи засудженому покарання, не врахував конкретних обставин кримінального провадження та особи засудженого, внаслідок чого безпідставно дійшов висновку про можливість застосування ст. 69 КК, та призначив покарання, яке є явно несправедливим через м`якість. Також вказує на те, що апеляційний суд не обґрунтував свого рішення належним чином і не навів переконливих аргументів на спростування доводів апеляції прокурора щодо неможливості виправлення та перевиховання засудженого без призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки реально. Вважає за необхідне призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК не оспорюються у касаційній скарзі прокурора.

Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції обрав ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, є необґрунтованими.
За матеріалами кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , звернув увагу, що суд, приймаючи рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, не врахував обставин, які свідчать, що застосування ст. 75 КК не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів. При цьому апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_6 , якого було засуджено за попереднім вироком від 05 листопада 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, не став на шлях виправлення і вже через місяць після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив аналогічний умисний тяжкий корисливий злочин, спричинивши матеріальної шкоди двом потерпілим. Урахувавши наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд вважає, що висновки апеляційного суду про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а отже, і про безпідставність рішення суду першої інстанції щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є обґрунтованими.

Водночас, з урахуванням наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та з урахуванням особи ОСОБА_6 апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК, обравши йому більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією закону.
При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_6 після постановлення вироку працевлаштувався трактористом у КП «Вінницьке шляхове управління», що підтверджується відповідною довідкою з місця роботи, має на утриманні вагітну дружину, малолітню дочку, а також двох неповнолітніх дітей дружини, які проживають у сім`ї засудженого, що підтверджується довідкою Побережненської сільської ради. Беручи до уваги позитивну характеристику засудженого, повне визнання ним своєї вини та щире каяття, відсутність у потерпілих матеріальних претензій, а також враховуючи, що позбавлення волі засудженого, на утриманні якого перебувають четверо непрацездатних осіб, поставить його сім`ю у складне матеріальне становище, апеляційний суд призначив йому покарання із застосуванням ст. 69 КК без ізоляції від суспільства, у виді виправних робіт за місцем роботи.
Обираючи засудженому покарання, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення належним чином. З висновками апеляційного суду цілком погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати покарання несправедливим внаслідок м`якості, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, немає.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обгрунтованість вироку апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_6 , перевіркою кримінального провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК та § 3 Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3