Справа №588/106/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/110/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 588/106/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 27 червня 2018 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 185 і ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Сумської області Тростянецького району с. Зарічне, мешканець АДРЕСА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ), раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та мешканець АДРЕСА_4 , раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить змінити вирок та пом`якшити призначене йому покарання, застосувавши ст.69 КК і призначивши більш м`який вид основного покарання, не пов`язаний з позбавленням волі, оскільки суд не врахував у повному обсязі усі обставини, що пом`якшують покарання, і не вмотивував, чому вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_14 покладається на розсуд суду.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 27.06.2018 визнані винуватими в пред`явленому обвинуваченні: ОСОБА_11 за ч.2 ст.185 і ч.3 ст.185 КК; ОСОБА_15 і ОСОБА_16 за ч.3 ст.185 КК.

За вказаним вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 призначене покарання за ч.2 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч.4 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 15.08.2016 більш суворим, що призначене цим вироком за ч.2 ст.185 КК, визначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. За ч.3 ст.185 КК ОСОБА_11 призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного цим вироком покарання за ч.3 ст.185 КК частково приєднано невідбуту частину покарання, визначеного на підставі ч.4 ст.70 КК у виді позбавлення волі на строк 2 місяці, і призначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

ОСОБА_15 призначене покарання за ч.3 ст.185 КК із застосуванням ст.69 КК у виді громадських робіт на строк 100 годин.

ОСОБА_16 призначене покарання за ч.3 ст.185 КК із застосуванням ст.69 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.5 ст.72 КК ОСОБА_16 зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 02.04.2018 до 15.05.2018 у строк відбування покарання з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням обмеження волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_16 ухвалено рахувати з 01.03.2017 та період до набранням вироком законної сили на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) зарахований як строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_13 500 грн. моральної шкоди, з ОСОБА_11 на користь держави 1231,11 грн. процесуальних витрат, з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на користь держави процесуальні витрати по 263,88 грн. з кожного.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_11 у травні 2016 року повторно таємно викрав з приміщення гаража у господарстві АДРЕСА_5 майно ОСОБА_17 на загальну суму 1200 грн. В липні 2016 ОСОБА_11 повторно таємно викрав з подвір`я господарства АДРЕСА_6 майно ОСОБА_18 на загальну суму 1200 грн. В середині грудня 2016 року у вечірній час ОСОБА_11 незаконно проник до господарства АДРЕСА_7 , звідки повторно таємно викрав майно ОСОБА_19 на загальну суму 389 грн. 19.12.2016 у вечірній час ОСОБА_11 незаконно проник до господарства АДРЕСА_7 та повторно таємно викрав майно ОСОБА_19 на загальну суму 460 грн. 20.12.2016 у вечірній час ОСОБА_11 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , який також діяв повторно, незаконно проникли до господарства АДРЕСА_7 та таємно викрали майно ОСОБА_19 на загальну суму 1288 грн. 21.12.2016 в нічний час ОСОБА_15 за попередньою змовою з ОСОБА_16 незаконно проникли до господарства АДРЕСА_7 та повторно таємно викрали майно ОСОБА_19 на загальну суму 920 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 , який підтримав свою апеляційну скаргу і просив пом`якшити призначене йому покарання, доводи прокурора ОСОБА_10 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 і ч.3 ст.185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 про суворість призначеного йому покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, які згідно ст.12 КК є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинуваченого, який визнав свою вину, є особою віком 21 рік, раніше судимий за злочини проти власності, вчинив нові злочини в період іспитового строку, не одружений, дітей не має, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів не перебуває.

З врахуванням викладеного, враховуючи позицію потерпілих, які претензій до ОСОБА_11 не мали, а також з огляду на значну кількість епізодів, вчинення їх через незначний проміжок часу після постановлення попереднього вироку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про небажання обвинуваченого ОСОБА_11 стати на шлях виправлення та необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі, хоча і у мінімальному розмірі, передбаченому санкціями частин статті закону про кримінальну відповідальність.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинив злочинець, визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом (рішення ЄСПЛ від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання у виді позбавлення волі, передбачених у санкції ч.2 ст.185 і ч.3 ст.185 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65-69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_11 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, даним про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

На підставі викладеного, судове рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_11 без задоволення, оскільки під час апеляційного розгляду вона не знайшла свого підтвердження і суд першої інстанції визначив покарання виключно у межах санкції частин статті закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 27 червня 2018 року відносно ОСОБА_20 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4