Справа № 640/5668/19
н/п 1-кс/640/3807/19
УХВАЛА
"08" квітня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3 ,
представника заявника ОСОБА_4 ,

Прокурор та слідчий до судового засідання не з`явились про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, подали заяви, в яких проти задоволення скарги заперечували, просили справу розглянути за своєї відсутності.
За не спростування наданими матеріалами посилання заявника на обізнаність про закриття кримінального провадженні 15.03.2019р., слідчий суддя вважає строк оскарження дотриманим.
Як передбачено п.3 ч.1 ст.303 КПК України, потерпілий під час досудового провадження має право оскаржити рішення слідчого про закриття кримінального провадження.
Під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається за наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або за наявності підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, що стосуються цього провадження в їх сукупності.
Відповідно до статті 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа «Ассенов та інші проти Болгарії»). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців та експертних висновків (рішення у справах «Танрікулу проти Туреччини» та «Ґюль проти Туреччини»).
Згідно ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Диспозиція ч.2 ст.296 КК України передбачає відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Положеннями п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006р. «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі: Ппостнова Пленуму) передбачено, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла. Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані.
При відмежуванні хуліганства від інших злочинів, слід враховувати, що дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, що передбачено п.4 Постанови Пленуму.
Положення ст.ст.84-86 КПК України визначають поняття належності та допустимості доказів зважаючи на які, зібрані в ході досудового розслідування докази і підлягають оцінці з наведенням доводів щодо прийняття одних доказів та спростування інших, наслідком чого є визнання їх недостовірними.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий повинен оцінити усі доказі саме з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.
Однак, ані самої заяви ОСОБА_3 від 02.08.2017р., ані допиту заявника за цією заявою, матеріали закритого кримінального провадження не містять.
Докази набуття чинності вироком Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2019р., - відсутні, втім саме вказаний вирок, покладений в основу оскаржуваного рішення слідчого,, датованого 24.01.2019р.
З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 303-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1