Дата документу 07.02.2019 Справа № 331/17/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/221/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/17/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.187 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003929, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зугдіді Республіки Грузія, громадянина Грузії, який має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштованого, розлученого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки згідно ст. 76 КК України.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року) зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 час його затримання та тримання під вартою з 24.11.2016 року по 19.01.2017 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 16 листопада 2016 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, знаходячись за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, буд. 27, побачив автомобіль Chevrolet Centra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був припаркований за вищевказаною адресою, за кермом якого знаходився ОСОБА_9 .

Після чого, продовжуючи реалізувати свій умисел, ОСОБА_7 підійшов до вказаного автомобіля, відчинив двері та сів на переднє пасажирське сидіння.

Знаходячись в салоні вказаного автомобіля, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, яке виразилось в тому, що ОСОБА_7 дістав з кишені куртки предмет, схожий на ніж, який потерпілий прийняв за справжній, а його погрозу за реальну для свого життя та здоров`я, відкрито заволодів майном ОСОБА_9 , а саме: мобільним телефоном «Нокіа» в корпусі чорного кольору, вартістю 300 гривень, в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє та грошовими коштами в сумі 1000 гривень.

Таким чином, своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1300 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 187 КК України, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Прокурор зазначає, що при винесенні вироку відносно ОСОБА_7 та призначенні останньому покарання судом належним чином не було враховано дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, його тяжкість та характер, а також наслідків, які настали від вчиненого злочину. Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції не прийняв належним чином до уваги те, що обвинувачений не працює, не навчається, легальних джерел заробітку не має.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду та постановити новий вирок, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187 КК України покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 не заперечували проти розгляду провадження за відсутності перекладача.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні; захисника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, зокрема те, що вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не потягло тяжких наслідків та не завдало реальних матеріальних збитків. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений судимості не має та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, розлучений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, проте має джерело доходу, здійснюючи будівельні роботи за наймом, на диспансерному обліку в спеціальних медичних лікувальних закладах не перебуває, шкода потерпілому відшкодована у повному обсязі, думку потерпілого.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав повне визнання обвинуваченим вини у скоєному злочині, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків заподіяних злочином, а також те, що обвинувачений усвідомив свою протиправну поведінку та зробив відповідні висновки.

Обтяжуючих покарання обставин суд першої інстанції не встановив.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, строком на 2 роки, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, свідчать про те, що судом першої інстанції правильно визначений розмір покарання.

Щодо доводів прокурора про те, що вирок підлягає скасуванню через м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання, то, на думку колегії суддів, з врахуванням конкретних обставин справи та даних про особу обвинуваченого, вони не є переконливими.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, із застосування ст. 75 КК України, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості для досягнення мети покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для скасування судового рішення в апеляційному порядку, та вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів також не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4