Дата документу 15.05.2019 Справа№ 337/4006/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/865/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 337/4006/18
Категорія ст. 187 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001392, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з професійно - технічною освітою, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 15.12.2003 року Бердянським районним судом Запорізької області за ч.1 ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі;
2) 05.12.2013 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 70 КК України до 7 років позбавлення волі; 07.02.2014 року вироком Апеляційного суду Запорізької області вирок Бердянського міського районного суду Запорізької області від 05.12.2013 скасовано та призначено покарання за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. 23.12.2016 згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області за ст. 84 КК України звільнений від покарання за хворобою,

визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді семі років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку, 22.07.2018 року приблизно о 01 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за вчинення розбою, судимість за який не знята та не погашена, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з корисливих мотивів, скоїв розбійний напад на ОСОБА_10 при наступних обставинах. Так, 22.07.2018 року приблизно о 01 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись на четвертому поверсі першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , схопив ОСОБА_10 за волосся та приставив до її тулубу ніж і став вимагати від неї передачі цінних речей. Після цього, ОСОБА_7 заволодів належним ОСОБА_10 рюкзаком, вартістю 450 гривень, що перебував на плечі потерпілої, в якому знаходилися: гаманець, вартістю 100 гривень; грошові кошти у сумі 150 гривень; мобільний телефон ««ХІАОМІ REDMI 35», вартістю 3700 гривень; мобільний телефон « SAMSUNG GT-E1202і», вартістю 400 гривень; а всього на загальну суму 4 тис. 800 грн., після чого зник з місця вчинення злочину.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, вважає вирок незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Під час судового розгляду в ході дослідження матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_7 має не зняту та не погашену, у встановлений законом строк, судимість за злочини, передбачені ч. 1 ст. 115 КК України (вирок Бердянського районного суду Запорізької області від 15.12.2003) та ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України (вирок Апеляційного суду Запорізької області від 07.02.2014). При цьому, не знята та не погашена судимість за злочини, передбачені ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України утворюють рецидив злочинів, оскільки це не охоплюється кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 187 КК України. Таким чином, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягає застосуванню. Призначаючи ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особі винного та обставинам, що обтяжують покарання. Зокрема, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення особливо тяжких злочинів, знову вчинив новий тяжкий злочин, передбачений ст. 187 КК України. При цьому, ОСОБА_7 розкриттю злочину не сприяв, вину не визнав та не розкаявся, добровільно завданий злочином збиток потерпілій не відшкодував, є неодруженим та непрацюючим. Також, належним чином не враховано відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність рецидиву і вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що є обставинами, які обтяжують покарання.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_7 вироками Бердянського районного суду Запорізької області від 15.12.2003 та апеляційного суду Запорізької області від 07.02.2014 за вчення особливо тяжких злочинів призначались мінімальні покарання. Не зважаючи на це, після звільнень з місць позбавлення волі ОСОБА_7 продовжив вчиняти нові злочини, що свідчить про те, що вказані мінімальні покарання були недостатніми для його виправлення та попередження нових злочинів. Таким чином, вважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 вироком суду є надто м`яким, не відповідає ні тяжкості вчиненого злочину, ні особі обвинуваченого, вказане покарання не може бути достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Просить вирок скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі. У мотивувальній частині вироку зазначити рецидив, як обставину, що обтяжує покарання. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а наявний за ознаками ч. 1 ст. 296 КК України, однак до цієї позиції суд 1 інстанції поставився критично, між тим, із матеріалів справи вбачається, що у обвинуваченого не було мети на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій). У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою провину не визнав, та детально пояснив свою позицію. Захист вважає, що ані досудовим розслідуванням ані в судовому порядку не встановлено доказів щодо погрози застосування насильства відносно ОСОБА_10 , окрім слів потерпілої. Суд 1 інстанції посилається на протокол огляду предметів від 14.08. 2018 року, відеозапис працівників поліції, та зазначає, що відеозапис відображає момент затримання ОСОБА_7 та вилучення в нього ножа, однак на цьому відеозаписі, який був продемонстрований в судовому порядку, ОСОБА_7 з ножем не зафіксовано, ОСОБА_7 та ніж; на відстані 5-6 метрів один від одного, та на відео працівників поліції зображена стіна, а не ОСОБА_7 . Суд 1 інстанції посилається на протокол огляду ножа від 27.08.2018 року, який за постановою від 31.07.2018 року визнаний речовим доказом, та зазначає, що встановлено висновком експерта від №2-565 від 22.08.2018 року - ніж: не є холодною зброєю, а відноситься до кухонних ножів. Згідно висновку експерта № 1-727 від 07.08.2018 року, на поверхні руків`я ножа, вилученого з місця події слідів папілярних узорів рук не виявлено.

Вилучення в ОСОБА_7 , ножа в момент затримання (як зазначено у протоколі огляду предметів, у відеозаписі), або його застосування під час вчинення злочину - передбачало б наявність відбитків папілярних візерунків шкіри на долонях, пальцях рук на ножі саме ОСОБА_7 , однак такої вагомої ознаки при кваліфікації кримінального правопорушення не встановлено, однак застосування ножа ОСОБА_7 , судом 1 інстанції визнано, що є неправомірним.

Захист також вважає, що покази свідків не узгоджуються між собою, покази ОСОБА_11 та ОСОБА_12 різняться між собою та не відповідають показам інших свідків - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , суд 1 інстанції неправомірно прийшов до висновку що покази допитаних у судовому засіданні свідків - цілком логічні, послідовні, доповнюють одне одного та не містять суттєвих суперечок, цілком узгоджуються з показами потерпілої ОСОБА_10 , а тому сумніву у суду не викликали.

В діях обвинуваченого ОСОБА_7 , є ознаки правопорушення, які передбачені ч. 1 ст. 296 КК України. Суд 1 інстанції не взяв до уваги послідовні та об`єктивні покази ОСОБА_7 та неправильно оцінив доводи обвинуваченого щодо необхідності перекваліфікації його дій на ч. 1 cт. 296 КК України з ч.2 ст.187 КК України.

Захист просить суд апеляційної інстанції перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 cт. 296 КК України, оскільки дії останнього відповідають грубому порушенню порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом та встановленим обставинам справи та призначити покарання у вигляді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Захист також звертає увагу на стан здоров`я ОСОБА_7 , згідно діагнозу має ряд тяжких захворювань, зокрема мультирезистентний туберкульоз, туберкульоз гортані і стравоходу, серцеву недостатність, дихальну недостатність, виразку шлунку, виразку дванадцятипалої кишки.

Крім того, просить скасувати задоволення позовного позову потерпілої у повному обсязі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , яка за змістом співпадає з апеляційною скаргою захисника, просить переглянути вирок суду, так як суд першої інстанції не врахував багатьох фактів та доказів та засновується на показах потерпілої та свідків, а саме на ножі відсутні відбитки його пальців, в експертизі також на це вказано, судом не враховано те, що він зі слів потерпілої її бив та водив за волосся по під`їзду, але експертиза у зв`язку з цим не проводилася, за показами потерпілої він у неї відібрав рюкзак, в якому знаходились гроші та телефони, але у нього все це не вилучалося, а були вони в квартирі потерпілої.

Звертає увагу на те, що 22.07.2018 року він розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_10 не скоював, ножем їй не погрожував, ніяких речей у неї не відбирав, а до її показань необхідно відноситься критично. Він не заперечує, що порушував громадський порядок, а тому просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України і призначити покарання з урахуванням того, що він має ряд тяжких захворювань.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 просить його апеляцію залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які підтримали свої апеляційні скарги, прокурора, який також підтримав апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого, задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора, підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

За наслідками розгляду апеляційних скарг колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , протоколи слідчих дій, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки достатніх доказів його вини у вчиненні розбою не має, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що показання потерпілої ОСОБА_10 зокрема про те, що 22.07.2018 року обвинувачений ОСОБА_7 у під`їзді будинку, погрожуючи ножем, заволодів її майном, а самерюкзаком, гаманцем, грошовими коштами у сумі 150 гривень, а також 2 мобільними телефонами, вона повідомила про це мати, потім вийшла на вулицю, де ОСОБА_12 сказав куди пішов ОСОБА_7 , вона знайшли останнього з ножем в руках, а в кущах свій рюкзак, який забрала та разом з матір`ю, яка знаходилася рядом, пішла додому, узгоджуються, як з показаннями свідка ОСОБА_19 зокрема про те, що 22.07.2018 року до квартири забігла перелякана донька, яка кричала: «Закрийте двері, у нього ніж», також кричала за рюкзак, спочатку донька, а потім вона вийшла на вулицю, де зустріли ОСОБА_20 , той розповів, що з під`їзду вибіг ОСОБА_21 , а за ним донька, за декілька хвилин з-за кута будинку вийшла ОСОБА_22 , вона тримала у руках рюкзак, кричала: «Швидше, у нього ніж»; так і з показаннями свідка ОСОБА_12 , зокрема про те, що 22.07.2018 року ОСОБА_23 та ОСОБА_10 зайшли у під`їзд, він залишився на вулиці покурити, він не встиг докурити цигарку, як з під`їзду, прискореним шагом вийшов ОСОБА_23 , який притискав до себе рукою рюкзак ОСОБА_10 , та стрімко пішов за кут будинку, одразу за ним з під`їзду вийшла ОСОБА_10 , якій він показав, у якому саме напрямку пішов ОСОБА_21 , за потерпілою вийшла її мама, яка на його питання: «Що трапилося?» відповіла, що ОСОБА_21 забрав у доньки рюкзак з майном, при цьому погрожував їй ножем. Він пішов за кут будинку, де побачив що Ракус сидить навпочіпки, а потерпіла просить повернути їй рюкзак. ОСОБА_23 сказав, що рюкзака не має. ОСОБА_10 знайшла рюкзак неподалік у кущах та пішла з матір`ю додому,

колегія суддів вважає, що ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що на четвертому поверсі він побачив, як від дверей квартири АДРЕСА_3 відбіг чоловік з ножем у лівій руці та зайшов у ліфт, чоловік був у стані сильного алкогольного сп`яніння, поводив себе агресивно, особисто він декілька разів наказав чоловікові кинути ніж на підлогу, але після того, як останній команду не виконував та тримав ніж у руках перед собою, він гумовим кийком ударив по ножу, від чого ніж випав на підлогу; протоколом огляду місця події від 22.07.2018 року в ході якого виявлено предмет схожий на ніж, є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними і наступні доводи апелянтів зокрема про те, що:
- в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а наявний за ознаками ч. 1 ст. 296 КК України;

- у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою провину не визнав, та детально пояснив свою позицію, захист вважає, що ані досудовим розслідуванням ані в судовому порядку не встановлено доказів щодо погрози застосування насильства відносно ОСОБА_10 , окрім слів потерпілої;

- суд 1 інстанції посилається на протокол огляду предметів від 14.08.2018 року, відеозапис працівників поліції, та зазначає, що відеозапис відображає момент затримання ОСОБА_7 та вилучення в нього ножа, однак на цьому відеозаписі, який був продемонстрований в судовому засіданні ОСОБА_7 з ножем не зафіксовано, ОСОБА_7 та ніж на відстані 5-6 метрів один від одного, та на відео працівників поліції зображена стіна, а не ОСОБА_7 ;

- суд 1 інстанції посилається на протокол огляду ножа від 27.08.2018 року, який за постановою від 31.07.2018 року визнаний речовим доказом, та зазначає, що встановлено висновком експерта від №2-565 від 22.08.2018 року - ніж: не є холодною зброєю, а відноситься до кухонних ножів;

- згідно висновку експерта № 1-727 від 07.08.2018 року, на поверхні руків`я ножа, вилученого з місця події слідів папілярних узорів рук не виявлено, вилучення в ОСОБА_7 , ножа в момент затримання або його застосування під час вчинення злочину - передбачало б наявність відбитків папілярних візерунків шкіри на долонях, пальцях рук на ножі саме ОСОБА_7 , однак такої вагомої ознаки при кваліфікації кримінального правопорушення не встановлено, а тому висновки суду про застосування ножа ОСОБА_7 , є необґрунтованими;

- покази свідків не узгоджуються між собою, зокрема покази ОСОБА_11 та ОСОБА_12 різняться між собою та не відповідають показам інших свідків - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , у зв`язку з цим суд 1 інстанції неправомірно прийшов до висновку що покази допитаних у судовому засіданні свідків - цілком логічні, послідовні, доповнюють одне одного та не містять суттєвих суперечок, цілком узгоджуються з показами потерпілої ОСОБА_10 , а тому сумніву у суду не викликали;

- судом не враховано те, що зі слів потерпілої її бив обвинувачений та тягав за волосся по під`їзду, але експертиза у зв`язку з цим не проводилася;

- за показами потерпілої він у неї відібрав рюкзак, в якому знаходились гроші та телефони, але у нього все це не вилучалося, а були вони в квартирі потерпілої.

Таким чином, всі доводи апелянтів про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним розбою, є необґрунтованими, а дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 187 КК України.

Безпідставними також є доводи захисника про незаконність стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення втраченого здоров`я.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілою ОСОБА_10 був заявлений цивільний позов до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн., який задоволений частково.

Вирішуючи питання про розгляд цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди і задовольняючи його частково, місцевий суд, врахував характер і тривалість моральних страждань потерпілої, ступінь вини обвинуваченого, який фактично не визнав свою вину, на протязі тривалого часу не здійснив жодного реального добровільного відшкодування заподіяних потерпілій моральних страждань. З урахуванням цих обставин суд задовольнив позов потерпілої частково і призначив стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. з урахуванням вимог статей 23, 1167, 1168 ЦК України.

З таким розміром відшкодування моральної шкоди погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Між тим, доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, районний суд, зокрема виходив з того, що тяжких наслідків від злочину не наступило, обвинувачений має ряд тяжких захворювань.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції недотримався вимог закону, оскільки не в повній мірі врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, а це свідчить про незаконність вироку.

Зокрема, районний суд не врахував в повній мірі те, що обвинувачений ОСОБА_7 був раніше неодноразово судимим за вчинення особливо тяжкого та тяжких умисних злочинів, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, крім того, суд безпідставно не врахував рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання останнього, враховуючи вищевказане колегія суддів вважає, що обвинувачений схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, в зв`язку з чим вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання підлягає скасуванню внаслідок м`якості.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 максимального покарання у виді 10 років позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки останній має ряд тяжких хронічних захворювань, а тому колегія суддів, керуючись вимогами ч. 2 ст. 404 КПК України, з урахуванням того, що прокурор не просив в апеляційній скарзі призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна, вважає необхідним із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України, призначити обвинуваченому покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, скасувати.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України, покарання у виді 8 (восьми) років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а засудженим, який утримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії судового рішення.
Судді: