Справа № 169/368/17 Провадження №11-кп/802/171/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.15 с.2 ст.194 КК УкраїниДоповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 07 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Липа Турійського району Волинської області, проживає за адресою АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, неодружений, непрацюючий, на утриманні малолітня дитина, раніше судимий: 29.06.2016 року Турійським районним судом за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1020 гривень,
визнаний винним за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вироком вирішено долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 23 серпня 2015 року, близько першої години ночі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 та її сином ОСОБА_10 , маючи умисел на знищення шляхом підпалу майна вказаної сім`ї, заздалегідь підготувавши літрову пластикову пляшку з сумішшю бензину та автомобільної оливи, прийшовши на територію господарства, що на АДРЕСА_2 , підпалив обрізки деревини, складеної біля пилорами, що розміщена в безпосередній близькості до житлового будинку, де на той момент перебувала ОСОБА_9 .
ОСОБА_7 виконав усі дії, які рахував необхідними для доведення цього злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, бо в результаті здійсненого ним підпалу лише частково обгоріли дерев`яні обрізки і полум`я не поширилось далі, оскільки його протиправні дії виявили сусіди, які погасили вогонь.
Не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий, яким призначити йому покарання без застосування іспитового строку. Вказує, що призначене покарання є надто м`яким та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить врахувати, що ОСОБА_7 двічі засуджувався за вчинення крадіжок майна, судимість не знята та не погашена, не має постійного джерела доходу.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, потерпілу та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу з мотивів викладених в ній та просили її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги потерпілої заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, вказаних у вироку, стверджуються зібраними в провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 в суді першої інстанції визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні і фактичних обставин скоєного ним злочину не оспорював. Також не оспорювались ці обставини іншими учасниками судового розгляду.
Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, судом першої інстанції при його призначенні не в повній мірі дотримано вимог ст.ст.50, 65 КК України.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Проте суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, на порушення ст.65 КК України повною мірою не врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, даних, що характеризують його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, який вину визнав, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на утриманні має малолітню дитину, судимий за вчинення умисного корисливого злочину, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, те, що потерпіла наполягає на покаранні у виді позбавленні волі.

При цьому, суд першої інстанції взагалі не навів у вироку переконливих доводів про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, а також не в повній мірі врахував, що обвинувачений не працює, будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став, а навпаки, маючи незняту і непогашену судимість, вчинив новий тяжкий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає тяжкості вчиненого і особі винного.

При цьому при ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції встановив, що злочин передбачений ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України обвинуваченим вчинений до ухвалення вироку Турійським районним судом 29.06.2016 року, однак даної обставини не врахував, та при призначенні йому покарання всупереч вимогам закону, не застосував положення ч.4 ст.70 КК України.
Тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 не відповідає вимогам закону, що є підставою згідно вимог ст.ст. 409 ч.2, 414 КПК України для його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання апеляційний суд відносить визнання вини останнім, щире каяття, сприяння розкриттю злочинів.
Обтяжуючою покарання обставиною є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів у відповідності зі ст.65 КК України враховує тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на утриманні має малолітню дитину, судимий за вчинення умисного корисливого злочину, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, те, що потерпіла наполягає на покаранні у виді позбавленні волі.

Крім того при призначенні покарання апеляційний суд враховує обставини вчинення злочину, а саме намір знищити та пошкодити майно шляхом підпалу, в літню пору року, нічний час, за допомогою вогненебезпечних речовин. Також враховується судом його поведінку після підпалу, а саме залишення місця події та можливість настання непередбачених наслідків в разі не ліквідації вогнища пожежі.
При таких обставинах колегія суддів призначає ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, у виді позбавлення волі, не вбачаючи підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів реальне відбування ОСОБА_7 покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Крім того згідно правил, встановлених ч.4 ст.70 КК України, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.

Приймаючи до уваги, що злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнається винним, вчинений ним до ухвалення вироку Турійського районного суду від 29.06.2016 року, а тому апеляційний суд в даному випадку застосовує положення ч.4 ст.70 КК України.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 408, 409 КПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 07 липня 2017 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України скасувати та постановити новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання:
- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Турійського районного суду від 29.06.2016 року більш суворим покаранням за даним вироком, визначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.
Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: