ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/205/19 Справа № 214/6940/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381,щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, працюючого на КЗРК машиністом електровозу, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

за участю:

прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

За вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
Ухвалено стягнути на користь потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з обвинуваченого ОСОБА_10 по 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , за наступних обставин.
ОСОБА_10 23 липня 2015 року приблизно о 18.00 годині зайшов до гаражу № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Заводський» по вулиці П. Глазового (Балакіна), де перебував його автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Керуючи даним автомобілем ОСОБА_10 виїхав з гаражу та зупинив його поряд з воротами гаражу паралельно передній стінці гаражів. Не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії ОСОБА_10 порушив вимоги п. 2.1 а) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Приблизно о 23.00 годині 23 липня 2015 року ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився поряд із гаражем № НОМЕР_1 та був задньою частиною спрямований до його відчинених воріт, мав намір загнати автомобіль всередину цього гаражу. Не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим, та, не звернувшись за допомогою до інших осіб, ОСОБА_10 розпочав рух заднім ходом, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб. Внаслідок порушення ОСОБА_10 зазначених вимог Правил дорожнього руху України, виконання яких було необхідною та достатньою умовою для запобігання дорожньо-транспортної пригоди, керований ним автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , продовжуючи рух заднім ходом, здійснив наїзд на відчинену стулку воріт гаражу № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Заводський». Внаслідок наїзду стулка воріт закрилася та вдарила ОСОБА_12 , який знаходився за нею відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ 2101».
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 травмовано. Останнього доставлено до КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2», де він, перебуваючи на стаціонарному лікуванні, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Смерть ОСОБА_12 настала від сумісної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з чисельними переломами кісток скелету, розривами печінки, яка у своєму перебігу ускладнилась розвитком гострих (стресових) виразок шлунку з шлунковою кровотечею та гострим малокрів`ям внутрішніх органів. Вказані ушкодження, що є причиною смерті, знаходяться у причинному зв`язку з її настанням і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень стосовно живих осіб.
Між порушенням водієм ОСОБА_10 Правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, і смертю ОСОБА_12 є прямий причинний зв`язок.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, в мотивувальній частині вироку кваліфікувати діяння ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України - порушення безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що пом`якшує покарання, а саме: щире каяття. В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин вчинення злочину у той же час вказує, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину. Вказує, що при призначенні покарання суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своє рішення та врахував всі обставини провадження, при цьому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_10 щиро розкаявся, оскільки поставив під сумнів настання смерті потерпілого саме через його дії. Одночасно вказує, що суд в порушення вимог ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку при викладі кваліфікуючих ознак упустив зазначення належної кваліфікації дій обвинуваченого.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання і вирішення цивільного позову та призначити ОСОБА_10 більш тяжке покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, крім того цивільний позов задовольнити в повному обсязі в розмірі 200 000 гривень. Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги зазначає, що призначене покарання судом є занадто м`яким, зокрема проігноровано її думку з цього приводу, при цьому не враховано належним чином ступень тяжкості вчиненого злочину, вказує, що ознаки каяття у обвинуваченого відсутні, так як він поставив під сумнів, що саме через його дії помер її син. Апелянт одночасно вказує, що обвинуваченим на даний час не відшкодовано шкоду та не вчинено жодних заходів для її відшкодування, та ОСОБА_10 при цьому зазначив, що він тільки має намір відшкодувати шкоду.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами та застосувати до нього положення ст. 75 КК України. Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги зазначає, що призначене покарання судом є занадто суворим. Судом не було належним чином враховано всіх обставин провадження, зокрема відсутності обтяжуючих обставин, вказує, що за наявних обставин суд мав врахувати положення ст. 69-1 КК України та застосувати ст. 75 КК України, також проігноровано її позицію з цього приводу. Зазначає, що обвинувачений добровільно їй відшкодував шкоду і продовжує надалі надавати матеріальну допомогу їй та дитині, визнав цивільні позови потерпілих - батьків в повному обсязі. Одночасно вказує, що перебуваючи на волі обвинувачений буде більш соціально корисним та зможе здійснювати відшкодування шкоди за цивільними позовами у провадженні.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання і вирішення цивільного позову та призначити ОСОБА_10 більш тяжке покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, крім того цивільний позов задовольнити в повному обсязі в розмірі 200 000 гривень. Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги зазначає, що призначене покарання судом є занадто м`яким, зокрема проігноровано його думку з цього приводу, при цьому не враховано належним чином ступень тяжкості вчиненого злочину, вказує, що ознаки каяття у обвинуваченого відсутні, так як він поставив під сумнів, що саме через його дії помер ОСОБА_12 . Апелянт одночасно вказує, що обвинуваченим на даний час не відшкодовано шкоду та не вчинено жодних заходів для її відшкодування, та ОСОБА_10 при цьому зазначив, що він тільки має намір відшкодувати шкоду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами та застосувати до нього положення ст. 75 КК України. Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги зазначає, що призначене покарання судом є занадто суворим. Судом не було належним чином враховано всіх обставин провадження, зокрема відсутності обтяжуючих обставин та позитивну характеристику обвинуваченого, вказує, що за наявних обставин суд мав врахувати положення ст. 69-1 КК України та застосувати ст. 75 КК України. Зазначає, що обвинувачений не здійснив відшкодування шкоди потерпілим - батькам, оскільки має поганий стан здоров`я, що є поважною причиною, про яку він не повідомив навіть суд та свого захисника, так як хворіє на туберкульоз легень, що має бути враховано судом.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8 задовольнити частково, проти задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 заперечував.
Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 просили задовольнити їх апеляційні скарги, проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 заперечували.
Обвинувачений ОСОБА_10 та в його інтересах захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу захисника та апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_10 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті, за обставин, наведених у вироку, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_10 апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та необхідність призначення більш суворого покарання, то вони є достатньо обгрунтованими, законними і підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_10 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд врахував, що ОСОБА_10 позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи, раніше не судимий, на обліку в ОКЗ «Психоневрологічний диспансер» у лікарів психіатра та нарколога не перебував і не перебуває.

Крім того, суд врахував і обставини, які, на його думку, пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , судом першої інстанції не встановлено.

Суд першої інстанції зазначив у вироку, що призначаючи покарання, виходить з положень ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, особу обвинуваченого, обставини вчинення злочину, його відношення до скоєння злочину, а тому дійшов висновку призначити ОСОБА_10 мінімальне покарання в умовах ізоляції від суспільства, визначене санкцією даної статті та без позбавлення права керування транспортними засобами в межах ч. 2 ст. 286 КК України.
Проте із зазначеними висновками суду погодитися неможливо, оскільки суд має врахувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а і поведінку особи під час та після вчинення злочинних дій.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінальне провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Так, в мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, визнано щире каяття.
Однак, обгрунтовуючи призначення покарання суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_10 фактичні обставини правопорушення не оспорює, однак він має сумнів щодо причини настання смерті ОСОБА_12 від його дій, вважаючи, що потерпілий помер із-за отриманої некваліфікованої медичної допомоги. Таку позицію обвинуваченого та його захисника суд сприймає як бажання захистити обвинуваченого та уникнути відповідальності за скоєний злочин.
Мотивувальна частина вироку містить суперечності щодо наявності у ОСОБА_10 обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, щирого каяття.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_10 фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорює, однак протягом судового слідства у вказаному кримінальному провадженні, яке тривало понад 2 роки, він свою вину визнавав частково через сумнів щодо причини настання смерті ОСОБА_12 від його дій, вважаючи, що потерпілий помер через отриману некваліфіковану медичну допомогу, і лише під впливом неспростовних доказів у провадженні визнав свою провину, що на переконання апеляційного суду, не може свідчити про визнання особи своєї вини, її щире каяття та активне сприяння особою досудовому розслідуванню.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_10 добровільно відшкодував витрати лише на лікування ОСОБА_12 , надає матеріальну допомогу його дружині та дитині та частково відшкодував завдану моральну шкоду батькам загиблого - ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під час апеляційного перегляду в розмірі по 2500 гривень кожному при задоволенні судом позовних вимог останнім по 50 000 гривень, що не може свідчити про добровільне відшкодування завданої ним шкоди.
Що ж стосується позитивних характеристик обвинуваченого, його вибачень перед потерпілою стороною, перебування його на диспансерному обліку у диспансерному відділенні № 2 КЗ Криворізький протитуберкульозний диспансер № 2 ДОР за категорією 5.1, при даних конкретних обставинах кримінального провадження, то вони самі по собі не можуть свідчити про підстави для призначення покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією даної статті, чи звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, про що просить в своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.
При цьому суд залишив поза увагою характер допущених винним грубих порушень правил безпеки руху, щодо якого постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за керування 23 липня 2015 року транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння. Таким чином, ОСОБА_10 , не маючи права керувати транспортними засобами 23 липня 2015 року неодноразово керував автомобілем, що свідчить про нехтування ним Правил дорожнього руху України, суспільну небезпечність, який створює небезпеку здоров`ю та життю учасників дорожнього руху.
Отже, під час апеляційного перегляду судом було встановлено відсутність достатніх обставин, які б суттєво пом`якшували покарання та знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому апеляційним судом встановлено відсутність достатніх підстав для призначення покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією даної статті, чи зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, про що просять в своїх апеляційних скаргах захисник обвинуваченого та потерпіла ОСОБА_7 .
Приймаючи до уваги вищенаведені висновки суду щодо відсутності суттєвих пом`якшуючих обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг захисника та потерпілої ОСОБА_7 про застосування вимог ст. 75 КК України не знайшли свого підтвердження, оскільки ті обставини, на які посилаються особи у своїх апеляційних скаргах, не можуть бути визнані єдиними та достатніми підставами для задоволення вимог їх апеляційних скарг.
Враховуючи зазначене, зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 таке покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Разом з тим, під час апеляційного перегляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та того, що судом першої інстанції у порушення вимог ст. 374 КПК України при викладі кваліфікуючих ознак було упущено зазначення належної кваліфікації дій обвинуваченого, та частково доводи потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та вирішення цивільного позову.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, так як він, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги пунктів 2.1а), 10.1, 10.9 Правил безпеки дорожнього руху України, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 .
Надана судом кваліфікація діянь обвинуваченого не відповідає кваліфікації, зазначеної в обвинувальному акті, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку, мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формуванні висновку про їх відповідність.
Щодо доводів потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про безпідставне зменшення судом суми, яка підлягає стягненню із обвинуваченого на відшкодування потерпілим моральної шкоди, та задоволення заявлених ними цивільних позовів в розмірі 200 000 гривень на кожного, то вони є обгрунтованими.
При визначенні розміру моральної шкоди суд усупереч вимогам ст. 1167 Цивільного кодексу України не в повній мірі врахував характеру вчиненого ОСОБА_10 діяння і характеру страждань потерпілих, пов`язаних зі смертю їх сина. У вироку не наведено переконливих мотивів прийнятого рішення про стягнення на користь потерпілих по 50 000 грн., хоча ті заявили позов на відшкодування їм моральної шкоди в значно більшому розмірі. Суд обгрунтував надмірне зменшення її розміру лише загальними посиланнями на те, що стягнення на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначеної суми коштів буде відповідати принципам справедливості та розумності.

У зв`язку з характером і глибиною душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесли потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які втратили сина, що призвело до істотних змін в їх житті та негативно позначилося на їх моральному стані доводи апеляційних скарг потерпілих про те, що суд безпідставно надмірно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди на їх користь, грунтуються на матеріалах провадження і заслуговують уваги.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності збільшення суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Таким чином, підсумовуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційних вимог прокурора та часткового задоволення апеляційних вимог потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового, яким ОСОБА_10 призначити покарання, у відповідності до санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без позбавлення права керування транспортними засобами, та в частині вирішення цивільного позову, що буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.
Жодних інших безумовних підстав для зміни чи скасування судового рішення, передбачених п. 4 ст. 409 КПК України, під час апеляційного перегляду апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, задовольнити.

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного йому покарання та вирішення цивільного позову скасувати.

Призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без позбавлення права керування транспортними засобами.

В мотивувальній частині вироку кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття обвинуваченого.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 по 70 000 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.
В решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4