У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5

на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_5 , 1969 року народження, січня місяця, 7 числа

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати, задовольнити подання про умовно-дострокове звільнення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення про відмову у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання необґрунтованим.

Просить врахувати, що більшу частину строку він відбував покарання у Ольшанській ВК-53, де працював, отримав 3 подяки від адміністрації установи за сумлінну поведінку та ставлення до праці. Лише останній рік у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, він визнаний непрацездатним та був переведений до Снігурівської ВК.

Зазначає, що він усвідомив всі негативні наслідки від вчиненого злочину. Порушення, які допустив під час перебування в СІЗО-20 погашені. На даний час за станом здоров`я він не може працювати та належно відбувати покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_5 , суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів клопотання та особової справи вбачається, що ОСОБА_5 з 30 жовтня 2018 року відбуває покарання у державній установі "Снігурівська виправна колонія (№5)" за вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18 лютого 2016 року за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 5 років 4 місяців позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання засудженому зараховано термін попереднього ув`язнення з 28.05.2015 року до 18.02.2016 року та з 28.05.2015 до 27.04.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відбутий строк покарання засудженим, станом на 14 грудня 2018 року, складає 4 роки 5 місяців 15 днів, що є більше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

З характеристики засудженого ОСОБА_5 вбачається, що він неодноразово судимий, раніше звільнявся судом умовно-достроково, однак довіри держави не виправдав й знову вчинив умисний тяжкий злочин в період умовно-достроково звільнення, за період відбування покарання загалом характеризується посередньо, має три заохочення, одне у 2016 та два у 2017 роках, та після цього допустив стягнення за порушення режиму утримання, яке хоча й погашене, однак свідчить про недостатнє виправлення засудженого.

На засіданні комісії розглядалося питання про можливість застосування зміни умов тримання ОСОБА_5 - 12.01.2018 р. було відмовлено, 13.02.2018 р. розглядалося питання про заміну не відбутої частини покарання більш м"яким покаранням та було відмовлено, та 17.07.2018 р. розглядалося питання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та було відмовлено в усіх випадках як такому, що не довів свого виправлення.
За час відбування покарання в державній установі "Снігурівська виправна колонія (№5)" зарекомендував себе з посереднього боку; на виробництві не працевлаштований, однак виконує разові доручення в майстернях установи на загальних засадах. Намагається дотримуватись норм, які визначають порядок, умови відбування покарання, розпорядок дня установи, вимог пожежної безпеки. Стягнень та заохочень не має. Начальник відділення в ході судового розгляду характеризував засудженого таким, що свого виправлення не довів.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_5 за час відбування покарання став на шлях виправлення, зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він готовий до самокерованої правослухняної поведінки, а тому немає підстав для задоволення його клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги ОСОБА_5 та думку прокурора, який вважав необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали судової справи та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційній суд дійшов наступного.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому. Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Як вбачається з матеріалів особової справи, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2016 року за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 5 років 4 місяців позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання засудженому зараховано термін попереднього ув`язнення з 28.05.2015 року по 18.02.2016 року та з 28.05.2015 по 27.04.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку травня жовтня 2015 року, кінець строку - 29 жовтня 2019 року.

На момент подачі клопотання, встановлено, що засуджений ОСОБА_5 відбув більше 3/4 строку покарання, призначеного судом.

Як вбачається з наданих матеріалів особової справи, ОСОБА_5 засуджений за вчинення тяжкого злочину, неодноразово судимий, раніше звільнявся судом умовно-достроково, однак вчинив умисний тяжкий злочин в період умовно-достроково звільнення. За період відбування покарання загалом характеризується посередньо, має три заохочення, одне у 2016 та у 2017 роках, та після цього допустив стягнення за порушення режиму утримання, яка хоча й погашене, однак свідчить про недостатнє виправлення засудженого.

За час відбування покарання в державній установі "Снігурівська виправна колонія (№5)" з 30 жовтня 2018 року зарекомендував себе з посереднього боку; на виробництві не працевлаштований, однак виконує разові доручення в майстернях установи на загальних засадах. Намагається дотримуватись норм, які визначають порядок, умови відбування покарання, розпорядок дня установи, вимог пожежної безпеки. Стягнень та заохочень не має.

На засіданні комісії розглядалося питання про можливість застосування зміни умов тримання та 12.01.2018 р. було відмовлено. 13.02.2018 р. розглядалося питання про заміну не відбутої частини покарання більш м"яким покаранням та було відмовлено. 17.07.2018 р. розглядалося питання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та було відмовлено в усіх випадках як такому, що не довів свого виправлення.
Тому, апеляційний суд вважає, що дані про особу засудженого у своїй сукупності свідчать про недостатність позитивних змін у особистості засудженого і неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Апеляційний суд вважає, що всі доводи апелянта про незаконність ухвали суду першої інстанції є неспроможними, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 409, 424, 425, 539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3