Ухвала
іменем України
14 березня 2019 року

м. Київ
справа № 759/4322/18

провадження № 51-1034 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року відносно засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
встановив:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яка є його власністю;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Старосілля Лугинського району Житомирської області та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яка є його власністю;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яка є його власністю.

Як установлено судом першої інстанції, 5 лютого 2018 року близько 00:30 ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись на території автотранспортного підприємства по вул. В. Степанченка, 5 в м. Києві, незаконно заволоділи транспортним засобом, а саме автомобілем «КIA Sportage» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .
При перегляді справи 4 грудня 2018 року Київський апеляційний суд змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . На підставі ст. 75 КК звільнив їх від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, поклавши обов`язки відповідно до ст. 76 КК.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК порушує питання про скасування оспорюваної ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягав застосуванню ст. 75 КК, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через м`якість. При цьому прокурор посилається на ту обставину, що апеляційним судом повною мірою не враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженими злочину, який згідно ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, направлений на заволодіння чужим майном - автомобілем. Вважає, що апеляційним судом не враховано, що злочин було вчинено за попередньою змовою групою осіб. Крім того, на думку прокурора, приймаючи рішення про звільнення засуджених від відбування призначеного районним судом покарання, з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд належним чином не мотивував своє рішення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а із особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас апеляційний суд, погодившись із судом першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, особи засуджених, які раніше не судимі, мають постійне місце проживання, характеризуються позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебувають. Обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до вимог ст. 66 КК було визнано щире каяття і встановлено відсутність, відповідно до ст. 67 КК обставин, що обтяжують покарання.
Разом із цим, апеляційним судом враховано, що ОСОБА_9 проживає у багатодітній родині із 12 чоловік, що підтверджується довідкою № 652 від 3 грудня 2018 року, виданою Брусилівською селищною радою, допомагає батькам по господарству та позитивно характеризується за місцем проживання.
Поряд із цим, судом апеляційної інстанції було взято до уваги і та обставина, що ОСОБА_5 характеризується виключно позитивно, одружений, є батьком двох малолітніх дітей 2013 та 2016 року народження, доглядає батька інваліда ІІ групи, та під його опікою також знаходиться неповнолітня племінниця 2005 року народження, батьки якої загинули.
Також, указаним судом враховано, що ОСОБА_6 має дитину, за місцем проживання характеризується позитивно.
Окрім цього, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що засуджені вперше притягуються до кримінальної відповідальності, а завдана злочином шкода відшкодована в повному обсязі шляхом повернення майна потерпілому, який не заявляв до них цивільного позову.
Урахувавши всі обставини, апеляційний суд умотивовано прийшов до висновку про можливість виправлення засуджених без ізоляції від суспільства, застосувавши до них положення ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання відповідає його меті, загальним засадам та є справедливим.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року відносно засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3