ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 657/950/14-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/284/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5
за участі прокурораОСОБА_6
обвинуваченого захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9 представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 щодо ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, працюючого менеджером на Каланчацькому маслозаводі, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України

за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 10.12.2018 року

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Відповідно до п. в) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , працюючи дільничним інспектором міліції сектору дільничних інспекторів міліції Каланчацького РВ УМВС України в Херсонській області, будучи капітаном міліції, у відповідності до свідоцтва НОМЕР_1 про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_11 , маючи згідно посвідчення водія серії НОМЕР_3 виданого МВ РЕР смт. Каланчак УДАІ УМВС України в Херсонській області 17.09.2011 року, право керування автомобілями категорії «В», 14.04.2014 року приблизно о 15 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_4 , ходова частина, рульове управління й робоча гальмівна система якого знаходились в робочому стані та забезпечували водію технічну можливість контролювати напрямок руху автомобіля, здійснювати його гальмування з наявною ефективністю, аж до зупинки, у позаслужбовий час рухався по вул. Зої Космодем`янської в смт. Каланчак, поблизу території колишньої заготівельної контори, не вживаючи заходів до зменшення швидкості руху, рухаючись з приблизною швидкістю 100 км/год., при допустимій швидкості руху в населеному пункті не більше 60 км/год, не обравши допустиму швидкість руху на заокругленій ділянці дороги, втратив керування над рухом автомобіля, внаслідок чого виїхав на узбіччя полоси зустрічного руху транспортних засобів, допустивши необережність у виді недбалості, тобто не передбачивши можливості настання суспільного небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, порушивши вимоги п.п. 11.2., 11.3., 12.1., 12.4., 13.1. Правил дорожнього руху України, а саме:

- 11.2 На дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом;

- 11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

- 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год;

- 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка рухалась у попутному напрямку по краю проїзної частини зустрічної смуги руху дороги по вул. Зої Космодем`янської з дотриманням абз.2 п. 4.1. Правил дорожнього руху, відповідно до якого: «Пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів».

Внаслідок наїзду автомобілем ВАЗ 2108 під керуванням ОСОБА_7 на ОСОБА_12 останній заподіяно наступні тілесні ушкодження: закрита тупа травма шиї - повний розрив атлант - окципитального з`єднання, розрив і руйнування продовгуватого і спинного мозку з масивним крововиливом в навколишні м`які тканини; закрита тупа травма спини - компресійний перелом 6-го грудного хребця з розходженням хребта, розривом спинного мозку, крововиливи в корені легень, ворота нирок, печінки, брижі кишечнику; садна на правій боковій поверхні тіла, правій гомілці - внаслідок яких остання загинула на місці пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_13 посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного внаслідок м`якості. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд безпідставно не визнав в якості обставини, що обтяжує покарання вчинення ОСОБА_14 злочину у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено під час судового розгляду свідками ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та неправильно застосував положення ЗУ «По амністію у 2016 році», відповідно до якого амністія не застосовується до осіб, які вчинили злочин у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд безпідставно поклав в основу показання свідка ОСОБА_25 , як на спеціаліста в галузі, зокрема на виявлення ознак алкогольного сп`яніння та відкидаючи показання вищезазначених свідків, які підтверджували наявність у ОСОБА_7 ознак алкогольного сп`яніння, і не взяв до уваги, те, що лікар ОСОБА_25 , який проводив огляд 14.04.2014 року щодо виявлення стану сп`яніння обвинуваченого, працює лікарем терапевтом та не проходив тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно чинного законодавства. Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Під час апеляційного розгляду представник потерпілої також вказав, що суд не з`ясував у свідка ОСОБА_25 з якою метою та з яких обставин він зазначив у акті медичного обстеження про вживання ОСОБА_7 алкоголю у кількості 1 л пива, що свідчить про неповне дослідження судом обставин вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд не дав критичної оцінки покаранням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які змінити свої свідчення та будучи допитаними Каланчацьким районним судом вказані особи ствердно заявляли, що ОСОБА_7 разом з ними вживав спиртні напої і був у стані алкогольного сп`яніння. Під час допиту Цюрупинським районним судом останні цей факт заперечили, що вказує фактично на дачу ними завідомо неправдивих показань. Крім того, одразу ж після вказаної події працівниками інспекції по особовому складу управлінні кадрового забезпечення УМВС України в Херсонській області проводилось службове розслідування, під час якого ОСОБА_16 надав пояснення, же стверджував про спільне з ОСОБА_7 та ОСОБА_26 вживання алкоголю.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції не надходило.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 та її представник адвокат ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_27 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Прокурор ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду першої інстанції без зміни, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у межах апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що доведеність винуватості, юридично-правова оцінка діянь ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК в апеляційній скарзі не оспорюються. Отже, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 1 ст. 404 КПК, не перевіряє вирок в зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про незаконне звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання внаслідок акту амністії через безпідставне виключення судом з обвинувачення обставини, що обтяжує покарання вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння ретельно перевірені колегією суддів та не знайшли свого підтвердження.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Винуватість особи має бути доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК України зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами факт вчинення ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 14.04.2014 року (том 8 а.п.150) встановлено, що у день вчинення ДТП, ОСОБА_7 пройшов медичний огляд у Каланчацькій центральній районній лікарні на стан сп`яніння. В ході проведення огляду ознак алкогольного сп`яніння у останнього лікарем виявлено не було. В акті вказано, що поведінка ОСОБА_7 є адекватною, він нормально орієнтований, колір обличчя не змінений, мовна здатність та рухова сфера не порушені, міміка звичайна, поза Рамберга в нормі, тремтіння повік, рук, язика немає, запаху алкоголю з порожнини рота не чутно.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка лікар ОСОБА_25 , що проводив медичний огляд ОСОБА_7 , під Присягою та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, дав вичерпні та послідовні показання про те, що під час проведення ним медичного огляду ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, будь-яких ознак сп`яніння ним не виявлено не було.

Викладені відомості в акті про останнє вживання алкоголю ОСОБА_7 дві пляшки пива 1 л, суд обґрунтовано не прийняв за належний доказ вживання алкоголю ОСОБА_7 , оскільки відсутні докази отримання цих відомостей (з яких саме джерел), крім того не вказано час останнього вживання алкоголю (напередодні, в день ДТП , тощо).

Сам по собі факт відмови від здачі біологічних зразків не є належним доказом на підтвердження стану алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КПК України у разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, має право дозволити слідчому, прокурору здійснити відбирання біологічних зразків примусово. Примусового відбирання біологічних зразків у ОСОБА_7 органами досудового розслідування здійснено не було.

Отже належних письмових доказів перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння стороною обвинувачення не здобуто.

Жоден з допитаних судом свідків також на дав переконливих, впевнених та ствердних показань про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, на яким можливо було б побудувати обвинувальний вирок. Всі показання свідків в цій частині по суті лише є припущеннями цього факту, в той час як вирок суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зокрема, свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_16 показали, що вони у той день відпочивали в одній компанії з ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , святкували відпустку ОСОБА_15 , спочатку на природі, а потім у квартирі ОСОБА_30 . ОСОБА_7 був за кремом, свідки пили горілку та пиво, проте чи вживав спритне ОСОБА_7 не бачили. ОСОБА_31 був в нормальному стані не падав, не шатався, щоб ОСОБА_31 був в стані алкогольного сп`яніння не бачили. На квартирі у Майкута вони хотіли пожартувати на ОСОБА_7 , щоб той залишився з ними в компанії, забрали в нього ключі від автомобіля. Саме через цей жарт між ними виникла сварка, а не через вживання ОСОБА_7 алкоголю.

Цю сварку на відстані близько 80 метрів спостерігав свідок ОСОБА_18 , який в суді показав, що бачив маленьку «потасовку» - двоє чоловіка не пускали третього за кермо, утихомирювали. За кермо не пускали ОСОБА_32 - ОСОБА_33 та ОСОБА_34 - працівники поліції. Вони розмовляли на підвищених тонах, емоційно говорили між собою, шарпали один одного, він зрозумів, що ОСОБА_31 намагався забрати ключі. ОСОБА_31 забрав ключі, сів в машину рванув з місця та виїхав з подвір`я на вул. З. Космодемянської в смт. Каланчак. Оскільки всі поводилися незвично, голосно розмовляли, свідок вирішив, що вони перебувають в стані алкогольного сп`яніння, усі втрьох.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги показання вказаного свідка на підтвердження факту перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки свідок лише припускав цю обставину, оскільки знаходився на значній відстані від останнього.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 показали, що в квітні 2014 року вони з ОСОБА_35 , ОСОБА_36 та ОСОБА_37 святкували відпустку ОСОБА_15 , вживали горілку. Чи вживав ОСОБА_31 алкоголь не бачили.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 показали, що в день ДТП їхали на автомобілі ОСОБА_20 по справах, бачили, як машина ОСОБА_32 , на відстані від них 200-250 метрів, на великій швидкості не менше 90 км./год., їхала частково по дорозі, а частково по узбіччю, після заносу, машина вдарилася в огорожу, збивши плиту. З машини, з водійської двері вийшов ОСОБА_31 , двері залишились відчиненими. Інших осіб з автомобіля не виходило. Вони зупинились біля місця, де збили людину. ОСОБА_38 перевірив пульс у жінки, яку збили. Хтось викликав «швидку». ОСОБА_31 вийшов із-за керма невпевнено, хитався, погляд був похмурий, з чого свідки зробили висновок, що він нетверезий, однак запаху алкоголю від ОСОБА_32 не чули, хоча були від нього на відстані 1,5 -2м. Припускають, що ОСОБА_31 міг бути в шоковому стані, але більше схиляються до стану алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_39 в суді показала, що вона зі своїм чоловіком ОСОБА_40 у 2014 році весною, їхали в смт. Каланчак по вул. З. Космодем`янської, були очевидцями ДТП, викликали «швидку». Бачила ОСОБА_7 , він був у шоці, стояв, за голову схватився, не бачила чи був в стані алкогольного сп`яніння, він не хитався.

Свідок ОСОБА_41 в суді показав, що весною 2014 року він на своєму автомобілі проїжджав по вул. З. Космодем`янської в смт. Каланчак та побачив машину «швидкої» допомоги, інші машини та співробітників міліції. Він зупинився, йому розповіли, що відбулось ДТП та збили людину. Побачив на узбіччі проїзної частини дороги збиту жінку. ОСОБА_31 підійшов хвилин через 20, запаху алкоголю від нього не чув, ознак алкогольного сп`яніння не помітив.

Свідок ОСОБА_42 показав, що проїжджаючи мимо місця ДТП, зупинився, побачив труп жінки та автомобіль ВАЗ 2108 чи 09. Бачив на місці ДТП ОСОБА_7 , який ні з ким не розмовляв, не проявляв ніяких активних дій, спокійно реагував на обстановку. Запаху алкоголю від ОСОБА_32 не відчував, рухався він звичайно.

Свідок ОСОБА_43 показав, що в день ДТП прихав на місце пригоди за телефонним дзвінком тещі - ОСОБА_44 . На місці ДТП побачив під плитою похилу жінку в 3 метрах від дороги. Навпроти стояв ОСОБА_45 , якого мабуть з переляку трусило. Спілкувався з ним, але ОСОБА_31 не міг нічого відповісти. Вважає, що ОСОБА_31 мабуть був в шоці.

Свідок ОСОБА_22 показав, що на момент вчинення ДТП був начальником ОСОБА_7 у райвідділі міліції. Про ДТП дізнався по телефону від чергового райвідділу. Виїхавши на місце пригоди побачили на узбіччі труп жінки та в метрах 300-400 машину ОСОБА_32 . ОСОБА_31 стояв біля багажника і мовчав, на його запитання нічого не казав і не відповідав. Можливо був в стані алкогольного сп`яніння, а можливо і не був. ОСОБА_31 стояв нахилений, запаху алкоголю він не чув.

Свідок ОСОБА_46 показав, що в день ДТП перебував на роботі в Каланчацькому райвідділі. З чергової частини йому повідомили, що підлеглий йому працівник дільничний інспектор міліції ОСОБА_31 потрапив в ДТП. Прибувши на місце ДТП побачив, що ОСОБА_31 був шоковому стані, не міг пояснити ситуацію, зазначав, що не бачив, не хотів. Ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_32 не помітив. За наказом начальника райвідділу він відвіз ОСОБА_32 до Каланчацької ЦРЛ для проходження медогляду на встановлення алкогольного сп`яніння. З ним також поїхав працівник прокуратури. Коли віз ОСОБА_32 , в салоні автомобіля запах алкоголю не відчувався.

Суд обґрунтовано не прийняв показання цих осіб як допустимі докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки жоден із них стверджено не вказав, що об`єктивно виявив у ОСОБА_7 ознаки алкогольного сп`яніння або бачив безпосередньо факт вживання ним спритних напоїв.

Зокрема свідок ОСОБА_18 перебував в 80 метрах від обвинуваченого, а тому об`єктивно оцінити наявність у обвинуваченого алкогольного сп`яніння не міг. Свідок ОСОБА_19 лише припускав, що ОСОБА_7 був стані алкогольного сп`яніння, через те, що в нього була невпевнена хода, легке похитування, однак як правильно встановив суд, такий стан міг виникнути у ОСОБА_7 після зіткнення автомобіля під його керуванням з бетонною плитою та наїзду на пішохода, внаслідок шоку, що припускалось й самим свідком.

Про перебування ОСОБА_7 після ДТП в шоковому стані зазначили свідки ОСОБА_46 , ОСОБА_43 , ОСОБА_47 , свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_19 також припускали що ОСОБА_7 міг бути у шоці, при цьому запаху алкоголю від ОСОБА_7 не чули.

Свідок ОСОБА_21 припустив, що ОСОБА_7 був в стані алкогольного сп`яніння лише зі слідової інформації ДТП, саму ДТП не бачив, з ОСОБА_7 не спілкувався.

Свідок ОСОБА_22 також припускав, що твереза людина не могла збити людину на рівній дорозі, однак при цьому вказував, що можливо ОСОБА_7 і не був в стані алкогольного сп`яніння, оскільки не хитався.

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 про стан ОСОБА_7 взагалі нічого не зазначали.

За таких обставин, коли обвинувачення частині перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння ґрунтується виключно на припущеннях і не підтверджується актом медичного обстеження та показаннями лікаря ОСОБА_25 , суд обґрунтовано виключив з обвинувачення вказану ознаку, оскільки всі сумніви мають тлумачитись на користь обвинуваченого.

Пояснення ОСОБА_16 , дані в ході службового розслідування по факту ДТП, проведеного працівниками інспекції по особовому складу управлінні кадрового забезпечення УМВС України в Херсонській області, на які послався представник потерпілої під час апеляційного розгляду не можуть бути визнані належним та допустимим доказом на підтвердження факту перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, іншим особам або посилатися на них.

Допитаний судом свідок ОСОБА_16 дав показання по обставинам кримінального провадження, які суд дослідив безпосередньо та оцінив у відповідності до ст. 94 КПК, а тому його пояснення, надані поза процедури, визначеної вказаною нормою КПК доказового значення не мають.

Посилання представника потерпілого на показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , даних під час розгляду кримінального провадження Каланчацьким районним судом Херсонської області не може бути прийнято до уваги, оскільки суд оцінює тільки ті докази, які досліджує безпосередньо.

Суд безпосередньо дослідивши показання цих свідків, дав їм у вироку належну оцінки, про що навів докладні мотиви. З оцінкою судом показання вказаних свідків погоджується й колегія суддів з підстав, зазначених вище.

Посилання представника потерпілого про дачу свідками завідомо неправдивих показань не підтверджено відповідними доказами, тому не може бути прийнято апеляційним судом до уваги.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, обставини його вчинення, відомості про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, висновок органу пробації, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання в межах санкції інкримінованої йому статті у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати всіма транспортними засобами, що є справедливим і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про застосування до ОСОБА_7 п. в) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, оскільки він вчинив тяжкий необережний злочин, має малолітню дитину, якій не виповнилось 18 років на день набрання чинності цим Законом та відносно якої він не позбавлений батьківських прав. В той же час суд обґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки відповідно до ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» це є правом, а не обов`язком суду, при цьому суд враховано, що обвинуваченим було грубо порушено Правила дорожнього руху, що потягло за собою загибель людини.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

У ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, які за своєю юридичною сутністю є базисними, конституційними, міжгалузевими началами, що є фундаментальними для усіх видів судочинства.

У статті 22 КПК втілено одну з загальних засад судочинства змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом цієї статті кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, шо передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У випадку, коли суд за своєю ініціативою збирає докази, він стає суб`єктом доказування, фактично ще однією стороною судового процесу, яка буде відстоювати свою думку, а отже, можна ставити під сумнів об`єктивність та неупередженість суду.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів двічі роз`яснено потерпілій та її представнику право ініціювання перед судом клопотання про повторне дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, в тому числі показань свідків, на які йдеться посилання в апеляційній скарзі, на що потерпіла сторона категорично відмовилася, зазначивши, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі докази, однак дав їм неправильну оцінку, тому потреба у їх повторному дослідженні відсутня.

Виходячи з наведеного, керуючись принципом змагальності сторін, колегія суддів оцінює законність вироку без повторного дослідження доказів.

З огляду на викладені в ухвалі мотиви, колегією суддів не встановлено порушень з боку суду першої інстанції при дослідженні та оцінці доказів, які б призвели до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну оскарженого вироку, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 412, ст. 415 КПК, під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури не встановлено.
З урахуванням викладеного подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст. 404, 405, 419 КПК України колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 10.12.2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: три підписи

З оригіналом згідно:

Суддя ОСОБА_2