Дата документу 07.11.2018 Справа № 333/5307/17
ЗАПОРІЗЬКІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5307/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/475/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 14 вересня 1995 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільнений 13 серпня 1997 року на підставі Закону України «Про амністію» від 26 червня 1997 року;
2) 29 жовтня 1997 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 3 березня 2001 року по відбуттю строку призначеного покарання;
3) 8 липня 2005 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у вигляді 14 років позбавлення волі. Звільнений 27 липня 2016 року по відбуттю строку призначеного покарання,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 26 серпня 2017 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин

26 серпня 2017 року приблизно о 18 годині ОСОБА_7 , знаходячись поблизу кафе «Паровоз», розташованого по проспекту Соборному 6-Г у м. Запоріжжі, побачив потерпілого ОСОБА_9 , який розмовляв по мобільному телефону. З метою відкритого викрадення вказаного мобільного телефону, діючи з корисливих мотивів, обвинувачений наніс потерпілому удар правою рукою в область лівого ока, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Після цього ОСОБА_7 відкрито викрав у ОСОБА_9 мобільний телефон «Lenovo A2010-a» вартістю 2000 гривень в чохлі вартістю 100 гривень, а всього на суму 2100 гривень.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вирок суду є незаконним та необґрунтованим, просить його змінити, виправдати ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України та звільнити його з-під варти в залі суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд у вироку перекрутив показання потерпілого та свідків на користь сторони обвинувачення, а їх показання є суперечливими.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий пояснив, що не бачив особу, яка його вдарила та заволоділа мобільним телефоном, оскільки в момент нападу він був у нетверезому стані, під час допиту він путався в показаннях про особу, яка на нього напала, на запитання суду про те, хто саме вчинив пограбування він відповів, що не знає. Також потерпілий повідомив, що впізнав обвинуваченого у відділенні поліції як особу, яку бачив перед пограбуванням, однак він не бачив, що саме ОСОБА_7 вдарив його та викрав мобільний телефон, до того ж, свідком затримання обвинуваченого він не був.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в суді першої інстанції показали, що були присутні при затриманні обвинуваченого та ОСОБА_12 , про прикмети нападнику дізнались від потерпілого, після чого посадили останнього в патрульну машину і поїхали на трамвайну зупинку «Автовокзал», де з вагону трамвая вивели двох осіб, в тому числі обвинуваченого, і потерпілий вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка можливо його пограбувала. Також повідомили, що їм невідомі обставини знайдення мобільного телефону, потерпілий постійно плутався у показаннях про обставини події, і не маючи повної впевненості чомусь впізнав саме ОСОБА_7 як особу, яка була поруч з ним до пограбування, разом з тим, заперечував, що саме ОСОБА_7 вдарив та пограбував його.

Вказує на протиріччя показань вказаних свідків та потерпілого в частині того, чи був потерпілий під час затримання обвинуваченого, оскільки свідки вказували, що виїжджали на місце затримання разом з потерпілим, проте він це заперечує.

Крім того, свідок ОСОБА_12 категорично повідомив, що був разом з обвинуваченим в той час і може впевнено сказати, що ані він, ані обвинувачений нікого не грабували, потерпілого він не бачив, в трамвай сів разом з обвинуваченим та двома хлопцями, співробітники поліції вивели його та обвинуваченого з вагону трамваю, проте двох хлопців, у яких він бачив мобільний телефон, ніхто не затримав і вони поїхали далі.

Вважає, що відсутні свідки, які б бачили як ОСОБА_7 пограбував потерпілого, ніхто не бачив особу, яка його вдарила, мобільний телефон не був безпосередньо вилучений у обвинуваченого, жоден свідок не бачив вказаний телефон у нього, і сторона обвинувачення не надала належним доказів на підтвердження того, що цей телефон був у ОСОБА_7 в момент затримання, а версія обвинуваченого, що працівники поліції намагались вкласти мобільний телефон в кишеню його одягу, належним чином спростована не була.

Також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про встановлення наявності на місці події камер відеоспостереження, встановлення та допит можливих свідків події, проведення слідчих експериментів з метою перевірки та уточнення показань обвинуваченого та потерпілого, призначення дактилоскопічної експертизи вилученого мобільного телефону, долучення до матеріалів кримінального провадження запису з нагрудних камер працівників патрульної поліції, вилучення у потерпілого документів на мобільний телефон, проведення психофізичної експертизи за участі обвинуваченого.

Крім того, вважає недопустимими доказами протокол пред`явлення особи для впізнання за участі потерпілого, оскільки останньому було попередньо показано ОСОБА_7 , чим було порушено вимоги ст. 228 КПК України.

Також вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано критично оцінив показання потерпілого в частині того, що він не впізнає ОСОБА_7 як особу, яка його пограбувала, оскільки він не бачив нападника і в момент нападу перебував у нетверезому стані.

З приводу заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26 серпня 2017 року, де потерпілий зазначив прикмети чоловіка, який пограбував його, вказує, що ця заява була складена вже після того, як потерпілому пред`явили для впізнання ОСОБА_7 .

Звертає увагу на те, що з показань свідків випливає те, що поліцію викликав знайомий потерпілого, який встановлений і допитаний не був, разом з тим, з рапорту начальника чергової частини Комунарського ВП вбачається, що заявником про напад на ОСОБА_9 була жінка ОСОБА_13 , яку також в судовому засіданні не допитали, хоча вона могла б вказати на особу, яка дійсно пограбувала потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, яка за змістом є аналогічною апеляційній скарзі його захисника, просить вирок суду скасувати і виправдати його, оскільки інкримінований йому злочин він не вчиняв.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які вважали, що суд першої інстанції не встановив вірних обставин справи та прийшов до необґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення численні клопотання сторони захисту про витребування доказів, зокрема відеозаписів з камер зовнішнього спостереження, які розташовані біля місці вчинення злочину, не витребував відеозаписи з бодікамер поліцейських, які всі довели б що ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину не вчинював, зазначили, що суд першої інстанції неповно виклав показання потерпілого, якій стверджував, що ОСОБА_7 цього злочину не вчинював, неповно та із перекрученням виклав показання свідків, що як наслідок призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, вирок просили скасувати та виправдати ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, заслухавши прокурора, яка вирок суду вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а його зміст повинен відповідати положенням ст. 374 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок не відповідає вищевказаним вимогам процесуального закону, а вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні судом першої інстанції.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість викладених в них доводів з приводу того, що показання потерпілого та свідків є суперечливими, слідчі дії проводились з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а отримані на їх підставі речові докази і документи є недопустимими, з огляду на наступне.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Обґрунтовуючи висновки про доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції послався, як на докази його вини на показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також на надані стороною обвинувачення протокол огляду місця події від 26 серпня 2017 року, висновок експерта № 2144 від 28 серпня 2017 року та висновок експерта № 2144-д від 28 серпня 2017 року.

Також сторона обвинувачення як на доказ вини ОСОБА_7 посилалась на протокол пред`явлення особи для впізнання за участі потерпілого, який був обґрунтовано визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом з викладенням мотивів для прийняття такого рішення, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Судова колегія апеляційного суду, перевіривши вказані докази, вважає, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого з огляду на наступне.
Так, визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд взяв до уваги показання потерпілого та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , проте не взяв до уваги пояснення обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 і належним чином не мотивував, чому не бере до уваги та критично оцінює надані в судовому засіданні пояснення потерпілого ОСОБА_9 з приводу того, що він не впізнає ОСОБА_7 як особу, що вчинила пограбування.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд не зробив аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони захисту із доказами, наявними у матеріалах провадження, не усунув суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у вироку вибірково відобразив показання потерпілого та свідків, взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші.

Так, як вбачається з аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції від 3 квітня 2018 року, потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що після роботи він з другом зайшов кафе на вокзалі Запоріжжя-1, вони випили, після чого він вийшов поговорити по телефону з дружиною. В цей момент він відчув удар, після чого у нього забрали мобільний телефон. Його друг подзвонив до поліції, яка приїхала через 5 хвилин. Він пояснив співробітникам поліції про те, кого він бачив, описав, в чому він був одягнутий. Додатково повідомив, що момент удару він не бачив, проте обвинувачений був поряд, хто був поряд з ним він не бачив. Конфліктів до того ні з ким не було. Йому розбили бров та ліве око. Він бачив удар кулаком, але хто саме його вдарив він не бачив, лише бачив обвинуваченого, який стояв поряд до моменту удару. Після удару також нікого не бачив. На питання захисника повідомив, що в кафе випив 100 грамів горілки, почував себе нормально. Вийшов з кафе, пройшов п`ять метрів, і його вдарили, але того, хто саме це зробив він не бачив, бачив лише кулак. Після цього у нього відразу забрали телефон, хто саме його забрав він не бачив. Пояснити, чому він звернув увагу на ОСОБА_7 не змін.
Також потерпілий повідомив, що у відділення поліції його відвезли на автомобілі поліцейські, в районі автовокзалу не зупинялись, і зразу повезли до відділення. Там він був на першому поверсі, його завели до кабінету, де поліцейські повідомили йому, що знайшли мобільний телефон. У відділенні поліції він впізнав ОСОБА_7 як особу, яка викрала його телефон, однак він не бачив цього, оскільки обвинувачений лише знаходився в той момент поряд. Крім того зазначив, що показання співробітника поліції про те, що він впізнав обвинуваченого у трамваї, він не підтримує.
На питання обвинуваченого відповів, що пам`ятає все добре і до впізнання у відділенні поліції обвинуваченого він не бачив. На питання суду про те, чи бачив він того, хто його пограбував, він відповів що не знає, тому обвинуваченого треба відпустити. На питання прокурора пояснив, що звернув увагу на обвинуваченого, оскільки він був близько від нього і він запам`ятав його, на впізнанні вказав на нього з тих же підстав. Додатково повідомив, що обвинувачений після того, як був викрадений телефон, відходив від нього спокійно, розвернувся та пішов у сторону «АТБ» до трамваю.
Таким чином, колегія суддів вважає, що потерпілий в судовому засіданні категорично зазначив, що він не бачив особу, яка його вдарила та викрала у нього телефон, і не може чітко сказати, що це був саме ОСОБА_7 , однак цьому суд першої інстанції належної уваги не приділив, що ставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному вироку.
Також суд першої інстанції не усунув суперечностей в показаннях потерпілого та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині того, чи їздили вони з потерпілим на трамвайну зупинку «Автовокзал», чи вказував потерпілий там на ОСОБА_7 як на особу, яка можливо його пограбувала.

Крім того, свідок ОСОБА_12 категорично повідомив, що був разом з обвинуваченим в той час і може впевнено сказати, що ані він, ані обвинувачений нікого не грабували, потерпілого він не бачив, в трамвай сів разом з обвинуваченим та двома хлопцями, співробітники поліції вивели його та обвинуваченого з вагону трамваю, проте двох хлопців, у яких він бачив мобільний телефон, ніхто не затримав і вони поїхали далі.

Показання цього свідка належним чином спростовані не були, у вироку лише формально зазначено, що його показання є суперечливими та спростовуються іншими дослідженими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційний скарг обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає, що протокол огляду місця події від 26 серпня 2018 року, під час якого було знайдено мобільний телефон потерпілого, є недопустимим доказом з огляду на наступне.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, обґрунтовуючи свої висновки в тому числі вказаним доказом.

Зокрема, оцінюючи як доказ протокол огляду місця події, згідно з яким у ОСОБА_7 вилучено мобільний телефон, суд першої інстанцій не встановив, що були істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону.

Так, при проведенні вказаної слідчої дії не були дотримані вимоги статті 34 ЗУ «Про національну поліцію», якими передбачено, що поверхнева перевірка, як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб та/або оглядати їх, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб.

Згідно протоколу огляду місця події від 26.08.2017 року мобільний телефон було виявлено не у ОСОБА_7 , а на відстані 1 метр ліворуч від нього (а.с. 114-115).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 наполягав на тому, що коли працівники поліції вивели його з трамваю на нього було надягнуто кайданки і поліцейський намагався вкласти в нагрудний карман одягнутої на нього футболки мобільний телефон, але він викинув його.

Як показав в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 мобільний телефон був виявлений у ОСОБА_7 під час проведення його огляду, що не узгоджується з зазначеними вище вимогами закону щодо порядку проведення поверхневого огляду особи.

До того ж наявність відеозапису з бодікамери поліцейського стороною обвинувачення з`ясовано не було і суду таким доказ надано не було.

Крім того, до ОСОБА_7 під час слідчої дії були застосовані спеціальні засоби, а в подальшому він був доставлений працівниками правоохоронних органів до відділу поліції, що з огляду на вимоги ст.ст.209, 210 КПК України, свідчить про те, що ОСОБА_7 фактично був затриманий уповноваженою службовою особою.

Отже, встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що мобільний телефон був вилучений у ОСОБА_7 не під час огляду, а саме під час його затримання та обшуку, які проведено з порушенням вимог ст.ст. 207, 208, 223, 236 КПК України.

За таких обставин, з урахуванням вимог ст.ст. 86, 87 КПК України, колегія суддів визнає протокол огляду місця події недопустимим доказом, а використання фактичних даних, отриманих під час цієї слідчої дії неприпустимим.

Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 51-1523км18.

З урахуванням усього викладеного вище, а також матеріалів кримінального провадження, які були досліджені в апеляційному суді, колегія суддів, проаналізувавши усі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що ні органом досудового розслідування, ні судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням викладеного вище, судова колегія вважає, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі ст. 417 КПК України, оскільки в ході перегляду судового рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та вичерпані можливості їх отримання судом.

За таких обставин апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження.

Приймаючи до уваги, що вирок суду підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне у відповідності до положень ст. 377 КПК України застосований у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати зі звільненням ОСОБА_7 з-під варти негайно.
На підстав зазначеного, керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 409, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, скасувати.

Кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою скасувати та звільнити його з-під варти в залі суду негайно.
Речові докази: мобільний телефон «Lenovo A2010-a» в чохлі чорного кольору залишити за належністю потерпілому ОСОБА_9 , ніж в ножнах повернути обвинуваченому ОСОБА_7 , сумку чорного кольору знищити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4