Справа № 743/344/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/119/18
Категорія - ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої - ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8

захисника обвинуваченого - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000399 за апеляційними скаргами: захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» та прокурора на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта середня, пенсіонер, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 витрати на правову допомогу - по 3000 грн. кожній.

Стягнуто з ОСОБА_10 процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 2574,08 грн.

Стягнуто з ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» на користь потерпілої ОСОБА_13 250000 грн. моральної шкоди, а на користь потерпілої ОСОБА_14 - 100000 грн. моральної шкоди.

Арешт на автомобіль марки МАЗ 544008, д.н.з. НОМЕР_1 , та заборону розпорядження цим автомобілем, накладені ухвалою слідчого судді Ріпкинського районного суду від 17.09.2015 року, залишено до виконання рішення суду в частині цивільних позовів.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 11 вересня 2015 року, близько 23.20 год., ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «МАЗ 544008», д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом «МАЗ », д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі» у напрямку с. Нові Яриловичі, на ділянці дороги 192 км + 200 м, у порушення вимог пунктів 2.36, 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка склалась та не слідкував за її змінами, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд передньою правою частиною автомобіля на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які рухались у попутному напрямку біля правого краю проїзної частини.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 отримала тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя, а пішохід ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Чернігівській обласній лікарні.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання на підставі п.п.«ґ», «е» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Зазначив, що обвинувачення неконкретизоване, а з його формулювання незрозуміло, які дії, що передбачені п.2.3 «б» ПДР України, вчинив ОСОБА_10 . Судом ухвалено вирок на підставі обвинувального акту, яким викладено відомості, що суперечать даним, отриманим під час досудового розслідування, і зазначена суперечка не усунута в ході судового розгляду справи. Так, в обвинувальному акті зазначено, що водій ОСОБА_10 здійснив наїзд на пішоходів, які рухалися по проїзній частині автодороги Чернігів-Нові Яриловичі. Однак протокол слідчого експерименту від 14.04.2016 року, на якому ґрунтується висновок експерта №220 від 29.06.2016 року, містить відомості про те, що потерпіла ОСОБА_14 рухалася за межами проїзної частини по обочині, що є суттєвою суперечкою. Судом було безпідставно залишено поза увагою доводи сторони захисту з приводу недопустимості обвинувального акту від 14.03.2017 року за умови його складення на підставі зміненої після направлення обвинувального акту на доопрацювання прокурору підозри, при цьому ОСОБА_10 14.03.2017 року змінено правовий статус на підозрюваного і такі слідчі дії проведено поза межами строку досудового розслідування, який сплинув згідно положень ст.219 КПК України 26 січня 2017 року, тобто з дати направлення до суду первинної редакції обвинувального акту. Також, обвинувальний акт підписаний неуповноваженою особою, яка увійшла до групи слідчих згідно постанови органу досудового розслідування від 09.03.2017 року, тобто поза межами 3-х місячного строку досудового розслідування. При цьому строк досудового розслідування до 3-х місяців продовжено постановою керівника Чернігівської міської прокуратури від 30.12.2017 року, винесеною у порушення вимог ст. 294, 295, 296 КПК України і є недопустимим доказом. Відтак, судом першої інстанції визнано наявність низки слідчих та процесуальних дій, проведених поза межами строку досудового розслідування, у порушення наведених норм та приписів чинного КПК України, при цьому зроблено висновок про їх малозначність у розрізі вимог кримінального процесуального законодавства України, залишивши поза увагою, що такі малозначні дії суттєво порушують основні принципи кримінального процесу. Крім того, судом залишено поза увагою відсутність визначеного органом досудового розслідування місця наїзду автомобіля МАЗ на пішоходів. Також вказав на недопустимість доказу висновку експерта-автотехніка від 29.06.2016 року №220, оскільки його складено на підставі слідчих експериментів, проведених органом досудового розслідування у порушення вимог розділу 5 та 6 Методики «Про проведення слідчих експериментів по визначенню видимості при дорожньо-транспортних пригодах, що сталися у темну пору доби». Крім того, місцевим судом було упереджено відхилено основний доказ невинуватості водія ОСОБА_10 висновок експерта від 17.07.2017 року №19/12-1/101-СЕ/17, складений за результатами судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди, проведеної в кримінальному провадженні експертом НДЕКЦ МВС України, згідно якого водій автомобіля ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з пішоходами. Також, задовольняючи цивільні позовом потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в частині стягнення з ОСОБА_10 грошових коштів у розмірі 3000 грн., судом не прийнято до уваги, що єдиним доказом таких вимог є квитанція про оплату правової допомоги, яка додана додатком до позовних заяв потерпілих. Зазначив, що ОСОБА_10 є пенсіонером за віком, а також особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідними посвідченнями, а тому на нього поширюється дія пунктів «ґ» та «е» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Крім того, 06 листопада 2018 року обвинувачений ОСОБА_10 подав заяву, в якій просив застосувати до нього положення пунктів г) та е) Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, та звільнити його від відбування покарання, призначеного за вироком Чернігівського районного суду від 30 травня 2018 року, а цивільні позови потерпілих залишити без розгляду.

ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» подало апеляційну скаргу, в якій просило змінити вирок місцевого суду в частині цивільного позову та відмовити у задоволенні позовів ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до Товариства про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що, задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_13 , суд невірно застосував приписи ч.2 ст.1168 ЦК України та залишив поза увагою, що ОСОБА_13 у період з 2011 року по 2017 рік проходила навчання в НАУ та постійно проживала у гуртожитку академії, розташованому у АДРЕСА_2 . А відтак, вона не могла проживати однією сім`єю із потерпілим ОСОБА_15 . Крім того, послався на недопустимість доказу постанови Т.в.о. начальника СВ Ріпкинського відділення поліції ОСОБА_16 від 14.03.2017 року про залучення ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» в якості цивільного відповідача, оскільки її прийнято поза межами строку досудового розслідування у період перебування обвинувального акту щодо ОСОБА_10 на доопрацюванні у прокурора ОСОБА_17 . При цьому її підписано посадовою особою Ріпкинського відділення поліції, яка включена в групу слідчих по даному кримінальному провадженню постановою від 14.03.2017 року, також винесеною поза межами строку досудового розслідування, що сплинув 26 грудня 2017 року, згідно ст.219 КПК України, тобто з дати направлення первинної редакції обвинувального акту. Також, вищевказаною постановою Т.в.о. начальника СВ Ріпкинського відділення поліції безпідставно залучено в якості представника цивільного відповідача захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , який не мав повноважень щодо здійснення представництва Товариства у статусі цивільного відповідача. А тому, в порушення п.4 ч.4 ст.291 КПК України, до обвинувального акта не додано розписку або інший документ, що підтверджує отримання Товариством копій цивільних позовів. При цьому, подальше ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ніяким чином не поновлює вже порушене право цивільного відповідача, передбачене ст.64-1 ЦПК України, а тому задоволення позову потерпілих у частині стягнення моральної шкоди є незаконним. Також послався на відсутність у матеріалах справи доказів, на які посилається потерпіла ОСОБА_14 в обґрунтування своїх позовних вимог: висновків лікарів щодо ступеню тяжкості отриманих тілесних ушкоджень та докази встановлення їй МСЕК 2-ї групи інвалідності. Крім того, відсутні докази, які б доводили обсяг і розмір моральної шкоди потерпілої ОСОБА_14 .

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без застосування ст.ст.75, 76 КК України. Послався на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та розміру завданої ним шкоди.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, котрі підтримали свою апеляційну скаргу та просили звільнити обвинуваченого від покарання на підставі акту амністії; захисника ОСОБА_9 , який також є представником ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО», і просив задовольнити апеляційну скаргу товариства; прокурора, котрий просив апеляційні скарги сторони захисту та обвинувачення задовольнити частково; потерпілу ОСОБА_18 ( ОСОБА_14 ) та її представника, котрі поклалися на розсуд суду, заперечуючи при цьому проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО»; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду фактично свою вину не визнав, але при цьому просив звільнити його від відбування призначеного покарання на підставі акту амністії.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що 11.09.2015 року, близько 21 години, вони з ОСОБА_15 пішли до кафе «Транзит» у смт. Ріпки, де вживали спиртні напої. Потім зібралися додому, пішли вздовж дороги по узбіччю спиною до попутного транспорту. ОСОБА_15 був зліва від неї та йшов біля полоси. Потім вона помітила позаду світло, повернулася через ліве плече та побачила автомобіль, встигла лише відвернути голову та відчула удар. Зустрічних автомобілів тоді не було. Алкогольні напої перед ДТП вживала, але все пам`ятає та перебувала в адекватному стані.

Допитана в судовому засіданні місцевого суду потерпіла ОСОБА_13 пояснила, що їй зателефонували й повідомили, що її брата ( ОСОБА_15 ) збила машина. Наступного дня вона взяла відпустку та поїхала доглядати брата, який перебував у лікарні та весь час був у комі. Їх мати померла у 2010 році, а батько у 2013 році, й вони жили удвох з братом. ОСОБА_13 навчалась і працювала у м. Києві, а на вихідні приїздила додому в смт. Ріпки. Разом з братом вони вели спільне господарство. Похованням займалася вона та дві її тітки.

Допитаний у місцевому суді у якості свідка ОСОБА_19 пояснив, що в день події їхав з м. Чернігова додому, і за кафе «Транзит» в смт. Ріпки бачив ОСОБА_15 та ОСОБА_20 , які йшли поряд один з одним по асфальту в попутному напрямку. Як місцевий він знає, що там ходять люди, а тому їхав обережно. Коли побачив потерпілих, то вирішив, що останні були у стані алкогольного сп`яніння, бо вони трохи похитувалися.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 пояснили, що були запрошені працівниками поліції в якості понятих під час огляду місця події. Пояснили, що зазначені в протоколі огляду місця події та схемі виміри відповідали тому, що було на місці події. Водій автомобіля був присутній при огляді, зауважень не мав, але відмовився підписувати протокол. Освітлення на цій ділянці не було, під час огляду використовували ліхтарик. Ліхтарі вуличного освітлення малися поодаль.

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які були присутні під час слідчого експерименту в якості понятих, а також водій ОСОБА_25 , який керував автомобілем «МАЗ» під час цього слідчого експерименту, пояснили, що поняті знаходилися в кабіні з водієм та сказали йому зупинитися, коли побачили пішоходів. Вони так і зробили і водій зупинився, а потім підписали протокол та схеми до нього.

Допитані в судовому засіданні місцевого суду експерти ОСОБА_26 , який проводив експертизу №220 від 29.06.2016 року, та ОСОБА_27 , який проводив експертизу на замовлення сторони захисту, пояснили, що кожен із них робив дослідження на підставі вихідних даних наданих стороною, яка замовляла експертизу. На думку місцевого суду, зазначені висновки не суперечать один одному, так як виконані на підставі різних вихідних даних. При цьому, ОСОБА_27 зазначив у своєму висновку, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_14 проведений з порушенням методичних рекомендацій при штучному освітленні аварійної ділянки дороги. Проте, ці дані також взяті експертом із заяви про призначення експертизи, а наявність штучного освітлення саме на ділянці дороги спростовується показаннями ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Крім показань потерпілих та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- протоколом огляду місця події від 11.09.2015 року, згідно якого оглядалася ділянка автодороги М-01 «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі» 192 км + 200 м (смт. Ріпки, вул. Шевченка). На момент ДТП працювало міське освітлення, яке відсутнє під час огляду. Автодорога має одну смугу руху в напрямку с. Нові Яриловичі та одну смугу руху в зустрічному напрямку. Згідно зі схемою до цього протоколу ширина смуги руху, на якій знаходиться автомобіль МАЗ 544008, д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом МАЗ , д.н.з. НОМЕР_4 , між лінією, що позначає край проїзної частини, та лінією, що розділяє смуги руху - складає 3,5 м. Ширина смуги, що позначає край проїзної частини, становить 0,15 м та ширина асфальтового покриття за цією смугою складає 0,30 м. За 0,28 м до смуги, що позначає край проїзної частини, маються сліди юзу довжиною 1 м. Між асфальтовим покриттям та бордюрним каменем виявлено уламок фари, ґудзики та пляму речовини бурого кольору, ще один уламок фари був виявлений за бордюрним каменем;

- протоколом огляду місця події від 13.09.2015 року, який проводився в денний час, та схеми до нього, в якому зафіксовані такі ж параметри розмітки та елементів проїзної частини і узбіччя та виявлено ділянку концентрації уламків скла фар та пластику, яка знаходилася на узбіччі між проїзною частиною та бордюрним каменем;

- протоколом огляду місця події від 24.05.2016 року, згідно якого було проведено огляд місця події, яким встановлено, що ділянка дороги, на якій відбулася подія дорожньо-транспортної пригоди, є рівною та ухилу не має;

- протоколом огляду транспортного засобу від 12.09.2015 року, згідно якого у автомобіля «МАЗ 544008», д.н.з. НОМЕР_3 , виявлено відсутність правої передньої фари та пошкодження правого переднього покажчика повороту. На решітці автомобіля виявлені фрагменти волосся;

- висновком експерта №463 від 25.09.2015 року, згідно якого системи рульового керування та робочого гальма автомобіля «МАЗ 544008», д.н.з. НОМЕР_3 , знаходилися в належному та працездатному стані. Права фара головного освітлення відсутня на конструктивному місці і ця несправність могла виникнути під час події ДТП;

- висновком експерта №462 від 30.09.2015 року, згідно якого (за умови, що сліди юзу залишені на дорожньому покритті автомобілем МАЗ 544008, д.н.з. НОМЕР_3 , та перший уламок фари належить цьому ж автомобілю) наїзд на пішоходів цей автомобіль поперечно міг здійснити в місці, яке знаходиться в діапазоні відстані від 28 см на смузі руху для транспорту, до 80 см на ґрунтовому узбіччі. Повздовжньо наїзд на пішоходів був здійснений у місці на деякій відстані перед місцем знаходження на ґрунтовому узбіччі першого уламку фари;

- протоколом огляду речей потерпілої ОСОБА_14 від 01.11.2015 року, згідно якого були оглянуті її взуття та джинси синього кольору зі світлими ділянками. При дослідженні цих джинсів експертом у висновку №172-мк від 11.12.2015 зазначено, що на них маються потертості які могли виникнути внаслідок ковзання тіла по шероховатій поверхні, а також неможливо виключити, що деякі потертості могли утворитися від первинного контакту з виступаючими деталями транспортного засобу;

- протоколом огляду речей ОСОБА_15 від 27.11.2015 року, згідно якого були оглянуті його туфлі, куртка та брюки. За висновками експерта №187-мк від 22.12.2015 року та №186-мк від 04.01.2016 року на них маються потертості, які могли виникнути внаслідок ковзання тіла по шероховатій поверхні, а також неможливо виключити, що деякі потертості могли утворитися від первинного контакту з виступаючими деталями транспортного засобу;

- висновком експерта №1148 від 24.12.2015 року, згідно якого у ОСОБА_14 малися тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи черепу, забоєм головного мозку, внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої долі головного мозку, забійно-рваними ранами голови; закритої травми грудної клітки з множинними переломами 3-8-го ребер справа по середньо-пахвовій та задньо-пахвовій лініях зі зміщенням фрагментів, переломами 4-9-го ребер зліва попаравертебральній лінії, двобічним гемопневмотораксом, переломом правої ключиці зі зміщенням уламків; повного розриву хрестоподібних та внутрішньої бічної зв`язки правого колінного суглобу, які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. В момент первинного контакту з транспортним засобом вона могла знаходитись у вертикальному або близькому до нього положенні звернута до автомобіля правою задньо-боковою поверхнею тіла. Цей комплекс тілесних ушкоджень міг утворитися одночасно або в дуже короткий проміжок часу;

- висновком експерта №801 від 25.10.2015 року, згідно якого ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: а) закрита черепно-мозкова травма - забійна рана, садна, синці обличчя, крововиливи шкірно-м`язевий лоскут волосистої частини голови, уламкові переломи кісток лицевого та мозкового черепу (кісток носа, верхньої щелепи, лобної, основної, обох скроневих), дифузні субарахноідальні крововиливи, масивні вогнища забою головного мозку; б) закрита травма грудної клітки та живота - переломи обох ключиць, 1-6 та 10-11 ребер зліва, 1-2 ребер справа, забої легень, розриви селезінки, за очеревинна гематома; в) множинні садна нижніх кінцівок, закритий перелом внутрішньої кісточки правої гомілки від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Весь наведений комплекс тілесних ушкоджень має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та має прямий причинний зв`язок із настанням смерті. Виявлений комплекс тілесних ушкоджень міг утворитись внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при контакті автомобіля з пішоходом потерпілим, в тому числі при контакті частин вантажного автомобіля з пішоходом, що пересувався в попутному напрямку;

- протоколом слідчого експерименту за участі ОСОБА_14 від 14.04.2016 року, в якому остання дала показання щодо розташування її та ОСОБА_15 перед ДТП, а також експериментальним шляхом було встановлено їх темп руху. Також вона підтвердила, що умови під час цього слідчого експерименту відповідають тим умовам, які мали місце під час ДТП;

- висновком експерта №220 від 29.06.2016 року, згідно якого при такій моделі розвитку подій, яка встановлена під час цього слідчого експерименту, водій автомобіля МАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 мав технічну можливість з моменту виникнення перешкоди для руху уникнути наїзду на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України з урахуванням терміну «перешкода для руху», що зазначений у п.1.10 ПДР України, а в його діях, у цьому випадку, вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, і ці дії з технічної точки зору знаходилися у прямому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Стороною захисту також було замовлене проведення експертизи та отримано висновок експерта від 17.07.2017 року, за яким водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішоходів. У судовому засіданні місцевого суду сторона захисту наполягала, що зазначений висновок спростовує висновок експерта №220 від 29.06.2016 року. У наданому стороною захисту висновку експерта аналізувалася версія подій, встановлена в ході слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 . Але відповідно до показань понятих ОСОБА_28 та ОСОБА_29 їм було поставлено завдання зупинити автомобіль МАЗ, яким керував ОСОБА_10 , коли вони побачать статистів на краю дороги. Проте, разом із ними в автомобілі знаходився захисник обвинуваченого і коли вони побачили статистів та попросили водія зупинитися, то захисник заперечував, що статистів видно і водій не зупиняв автомобіль, а зупинив його лише коли йому сказав захисник. Тому місцевий суд не взяв до уваги даний висновок.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_14 та смерть ОСОБА_15 , з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту з приводу неконкретизованого обвинувачення ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України та незрозумілого його формулювання, не заслуговують на увагу, оскільки у місцевому суді у діях обвинуваченого було встановлено наявність всіх елементів його бездіяльності, а саме: ОСОБА_10 проявив неуважність, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка склалась, та не слідкував за її змінами, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд передньою правою частиною автомобіля на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які рухались у попутному напрямку біля правого краю проїзної частини.

Посилання захисника обвинуваченого на ухвалення вироку на підставі обвинувального акту, яким викладено відомості, що суперечать даним, отриманим під час досудового розслідування, та визнання недопустимим доказом даного обвинувального акту, не заслуговують на увагу, оскільки слідчі дії та докази, отримані у їх результаті, були проведені у відповідності з вимогами кримінального процесуального законодавства, є належними та допустимими, з чим погоджується і колегія суддів.

Твердження сторони захисту, що місцевим судом було упереджено відхилено основний доказ невинуватості водія ОСОБА_10 висновок експерта від 17.07.2017 року №19/12-1/101-СЕ/17, згідно якого водій не мав технічної можливості уникнути зіткнення, є непереконливими, оскільки висновок експерта складений лише на основі слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 й отримані під час цього слідчого експерименту дані є недостовірними та не відображають дійсної обстановки, яка склалася при ДТП.

Отже, з аналізу доводів захисника ОСОБА_9 слідує, що ним та його підзахисним не було надано беззаперечних доказів, які б доводили невинуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Тоді як пояснення, надані суду потерпілою ОСОБА_14 та свідками, є детальними, узгоджуються між собою, а також з матеріалами кримінального провадження, незважаючи на незначні розбіжності у суб`єктивному сприйнятті цими людьми тих фактичних обставин, що відбувались.

До того ж, ані потерпіла ОСОБА_14 , ані свідки не мали підстав обмовляти ОСОБА_10 .

Відтак, позицію сторони захисту щодо відсутності вини ОСОБА_10 колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, має міцні соціальні зв`язки, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства органом пробації оцінено як низький; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; та прийшов до правильного висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням ст.75, ст.76 КК України, оскільки його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

В той же час, відповідно до змісту пунктів «ґ» та «е» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, особи визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи - осіб, які підпадають під дію Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та аналогічних законів інших держав - колишніх республік СРСР.

Враховуючи, що обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» та є пенсіонером за віком і має посвідчення особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1993 роках, 4 категорії, колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання на підставі п.п. «ґ» та «е» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відтак, апеляційна скарга захисника у цій частині підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду - зміні.

Доводи представника ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» про необґрунтоване задоволення місцевим судом цивільних позовів та стягнення моральної шкоди з Товариства на користь потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не ґрунтуються на законі, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 ст.127 КПК України, шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, яка була стягнута вироком суду з ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» на користь потерпілої ОСОБА_14 , судом першої інстанції вірно враховані всі обставини кримінального провадження, характер та обсяг душевних і психічних страждань, які зазнала потерпіла внаслідок ушкодження її здоров`я, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, відновлення попереднього стану.

За змістом ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Місцевим судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_15 - рідний брат позивачки ОСОБА_13 , помер від спричинення тяжких тілесних ушкоджень, унаслідок вчинення ОСОБА_10 дорожньо-транспортної пригоди. Отже, потерпіла ОСОБА_13 зазнала моральних страждань від втрати близької людини, а тому їй безумовно завдана моральна шкода, яка підлягає стягненню на її користь, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи цивільного відповідача про те, що ОСОБА_13 у період з 2011 по 2017 рік проходила навчання в Національному авіаційному університеті та постійно проживала в гуртожитку університету, розташованому у АДРЕСА_2 , відтак, вона не могла проживати однією сім`єю із потерпілим ОСОБА_15 , не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Як убачається із довідки виконкому Ріпкинської селищної ради від 16.11.2017 року № 3963, потерпіла проживала з братом ( ОСОБА_15 ) однією сім`єю та вела з ним спільне господарство, оскільки, у зв`язку зі смертю батьків вона не мала інших близьких родичів (т.3, а.к.п.47-52). У гуртожитку Національного авіаційного університету вона проживала тимчасово, а тому і мала там тимчасову реєстрацію, на період навчання у вищому навчальному закладі (т.2, а.к.п.109).

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО».

Крім того, у своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого зазначив, що місцевий суд, задовольняючи цивільні позови потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в частині стягнення з ОСОБА_10 грошових коштів у розмірі 3000 грн., не прийняв до уваги, що єдиним доказом таких вимог є квитанція про оплату правової допомоги, яка додана додатком до позовних заяв потерпілих, що, на думку апелянта, є неприпустимим.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У матеріалах кримінального провадження наявні договір, укладений між потерпілими ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та адвокатом ОСОБА_8 про надання правової допомоги (т.2, а.к.п.180, 181), ордер на надання правової допомоги (т.2, а.к.п.182), копія свідоцтва ОСОБА_8 про право на заняття адвокатською діяльністю (т.2, а.к.п.183), та документи, що свідчать про оплату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги (т.1, а.к.п.17, 20).

Відтак, доводи захисника обвинуваченого про необґрунтованість стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілих витрат на правову допомогу загальною сумою 6000 грн. є непереконливими, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги у цій частині.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора - задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання.

Згідно п.п. «ґ» та «е» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільнити ОСОБА_10 від призначеного основного та додаткового покарання на підставі акту амністії.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4