22.11.2018
Справа №642/6153/18
Провадження № 1-м/642/3/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права ОСОБА_4 про приведення вироку суду Російської Федерації стосовно засудженого ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України, -
встановив:
Міністерство юстиції України звернулось до суду із клопотанням про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення строку позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_5 , на підставі вироку Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р.
Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_5 засуджений вироком Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р. до покарання у виді 10 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 30, пунктом «г» частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет», у великому розмірі групою осіб, за попередньою домовленістю) Кримінального кодексу Російської Федерації, що також є карним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
ОСОБА_5 є громадянином України, його останнім місцем проживання є: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 . На даний час він знаходиться в ФКУ «Виправна колонія №7» УФСВП Росії по Белгородській області» (кінець строку відбуття покарання 23.03.2026).
ОСОБА_5 має право невідбутий строк покарання відбувати на території України.
У судове засідання представник Міністерства юстиції України не з`явився.
Прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання Міністерства юстиції України та вважав за необхідне привести вирок Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р., яким був засуджений ОСОБА_5 , у відповідність із законодавством України, визначивши відповідні статті КК України, а саме: вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 6 місяців без конфіскації майна та зарахувати в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення та тримання його під вартою, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі по 21.03.2017, після чого рахувати день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_5 , який відбуває покарання на території Російської Федерації, в судове засідання не доставлялася.
Представник Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, просив розглянути клопотання у його відсутність.
Судом, з урахуванням положень ст. 610 КПК України, визнано можливим розглядати клопотання у відсутність засудженої та представника Міністерства юстиції України.
Суд, заслухавши думку прокурора, вивчивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до положень ч.1ст.7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч.3 ст.603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, які ратифіковані Україною 22.09.1995 та 26.09.2002 відповідно.
Згідно із ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Крім того, згідно до ст.10 «Конвенції про передачу засуджених осіб» від 21.03.1983, у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.
Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку, для виконання.
Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку,і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Відповідно до ч.1 ст.11 вищевказаної конвенції, у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган:
a) повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;
b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;
c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі;
d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
Згідно з ч.3,ст.610 КПК України та ч.4 ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
З клопотання, поданого заступником директора Департаменту - начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України вбачається, що воно відповідає вимогам ч.4 ст.610 КПК України.
Засуджений ОСОБА_5 звернувся з заявою про направлення її для подальшого відбування покарання до України, оскільки він є громадянином України.
За довідкою начальника ФКО ВК-13 ОСОБА_5 , засуджений вироком Старооскольським міським судом Белгородської області від 09.11.2017р. за ч. 3 ст. 30, 228.1 ч. 4 п. «г» КК РФ до 10 років позбавлення волі, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. Початок строку покарання з 09.11.2017. Кінець строку 23.03.2026, залік з 24.03.2016 по 08.11.2017. Станом на 18.05.2018 відбув 2 роки 01 місяць 24 днів, залишилось до відбуття по строку 07 років 10 місяців 5 днів.
Як вбачається, з вироку Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г», ч. 4 ст. 228.1 КК РФ, тобто дії останнього кваліфіковані судом іноземної держави, як замах на незаконний збут наркотичних засобів у великому розмірі групою осіб.
Ухвалою Апеляційної інстанції Белгородського обласного суду від 14.02.2018 вказаний вирок залишено без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.
Відповідно до ч. 3 ст. 30 ККРФ замахом на злочин визнаються умисні дії (бездіяльність) особи, які безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, що не залежать від цієї особи.
Зазначеному положенню ч. 3 ст. 30 ККРФ відповідають ч. 2 ст. 15 КК України, а саме: «Замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі».
Пункт г) ч. 4 ст. 228.1КК РФ передбачає відповідальність за незаконні виробництво, збут або пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, а також незаконні збут або пересилання рослин, що містять наркотичні речовини або психотропні речовини, або їх частин, які містять наркотичні засоби або психотропні речовини, здійснені в крупному розмірі.
За дії, за які засуджено ОСОБА_5 в Російській Федерації, передбачена відповідальність також законодавством України.
Частина 2 ст.15, ч. 2 ст.307 КК України передбачає закінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів у великих розмірах.
Згідно з ч. 3 ст. 610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, яким передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку іноземної держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 610 КПК України, при визначенні строку покарання у вигляді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
Документи, додані до клопотання, складені за місцем відбування покарання засудженого на території Російської Федерації, не свідчать про наявність безумовних обставин, що могли б стати перешкодою для передачі засудженого громадянина України ОСОБА_5 для відбування ним покарання на території України.
Таким чином, за наслідками розгляду клопотання суд вважає, що клопотання слід задовольнити, визначивши, що дії засудженого ОСОБА_5 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст.15, ч. 2 ст.307 КК України. Вирок Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р. відносно ОСОБА_5 , громадянина України, засудженого за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст.30 п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, привести у відповідність із законодавством України, та вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст.15, ч. 2 ст.307 КК України.
Санкція ч. 2ст. 307 КК України передбачає покарання від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, а тому вказаний вирок підлягає виконанню на території України та ОСОБА_5 за ч. 2 ст.15 ч. 2 ст.307 КК України підлягає відбуванню покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, при цьому не визначати виду кримінально-виконавчої установи, в якій належить відбувати покарання засудженим, оскільки діючим законодавством України, не передбачає визначення судом виду такої установи.
Відповідно до ст. 86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, тому до компетенції суду в Україні не віднесено визначення засудженому до позбавлення волі виду колонії.
Також враховуючи, що покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку, суд не застосовує до ОСОБА_5 додаткове покарання, у виді конфіскації майна, що передбачене ч. 2 ст.307 КК України як обов`язкове додаткове покарання.
Згідно ч. 5 ст. 610 КК України відповідно до клопотання Міністерства юстиції України суд може також розглянути питання про виконання додаткового покарання, призначеного вироком суду іноземної держави. Невиконане додаткове покарання, призначене вироком суду іноземної держави, підлягає виконанню, якщо таке покарання за вчинення цього кримінального правопорушення передбачено законом України. Воно виконується в межах і в порядку, передбачених законодавством України.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_5 обчислювати з 24.03.2016р.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015) в строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення, з 24.03.2016 по 08.11.2017 - дату набрання вироком законної сили згідно з апеляційною ухвалою Белгородського обласного суду від 14 лютого 2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, після чого рахувати один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ст. 7 КК України, керуючись ст. 9, 10, 11, 12 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та Додаткового проколу до Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб,ст. 606-610 КПК України, суд,
ухвалив:
Клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права ОСОБА_4 про приведення вироку суду Російської Федерації стосовно засудженого ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України - задовольнити.
Вирок Старооскольського міського суду Белгородської області від 09.11.2017р., яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Харківської області, Харківського району в пос. Пісочин засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст.30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації до позбавлення волі строком на 10 років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, привести у відповідність до чинного законодавства України, а саме:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Харківської області, Харківський район, пос. Пісочин, вважати засудженим за ч. 2 ст.15 ч. 2 ст.307 КК України до позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців, без конфіскації майна.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі засудженому ОСОБА_5 обчислювати з 09.11.2017р.
Зарахувати до строку відбування покарання ОСОБА_5 час попереднього ув`язнення, починаючи з дня затримання 24.03.2016 по 08.11.2017р., на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 22.03.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором.
Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу, не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий: