Справа № 463/3537/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/226/18 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч.2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 КК України.

Обрано ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України по епізоду крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 покарання у виді 1 року позбавлення волі; за ч.2 ст. 185 КК України по епізоду крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого більш суворим остаточно обрано ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за епізодом викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 шляхом поглинання менш суворого більш суворим покаранням призначеним за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року і остаточно вирішено вважати засуджену ОСОБА_6 до покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

Зараховано у строк покарання відбуте ОСОБА_6 покарання за період з 24.01.2017 року по дату набрання цим вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_6 визнана винною у тому, що на початку червня 2016 року у точно невстановлений досудовим розслідуванням день та час, перебуваючи у приміщенні майстерні потерпілого ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_3 , повторно таємно викрала чуже майно електролобзик марки «BOSCH», модель «GST 90 BE», серійний № 508002298, вартістю 2250 грн.

Крім цього, ОСОБА_6 21 червня 2016 року, о 14 год. 43 хв., перебуваючи у приміщенні АТ «Ощадбанк», що за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 22, повторно таємно викрала з сумки потерпілої ОСОБА_10 чуже майно: гроші - 1700 грн., 20 доларів США та 20 євро, а всього майна на суму 2758,60 грн.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_8 просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року і за сукупністю вироків остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 7 місяців.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року, яким ОСОБА_6 засуджена за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно. У решті вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вважає дане рішення суду першої інстанції незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.
Вказує, що ОСОБА_6 вчинила два епізоди крадіжок чужого майна, що об`єднані однією кваліфікацією за ч.2 ст. 185 КК України. Проте суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за окремими епізодами крадіжок, які не мали самостійної кваліфікації, відтак і самостійної санкції, а в подальшому безпідставно визначив покарання за сукупністю таких епізодів на підставі ст. 70 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, що не підлягає застосуванню.
Також суд першої інстанції, призначаючи покарання, повинен був врахувати вироки Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року та Сихівського районного суду м. Львова від 22.11.2016 року. Суд першої інстанції повинен був призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням як ч.4 ст. 70, так і ч.1 ст. 71 КК України, оскільки злочини обвинуваченою вчинено як до повного відбуття покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року, так і до постановлення вироку Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року. Також в оскаржуваному вироку суду першої інстанції не враховано покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року та не зазначено, яким чином його слід виконувати.
В апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 просить даний вирок змінити та визнати її винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185 КК України, та на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно обрати їй покарання у виді 1 року 6 шести місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначеним за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року остаточно призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року та остаточно вважати її засудженою до покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі.
Просить строк відбуття покарання їй рахувати з моменту її затримання - з 24.01.2017 року та зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положення ч.1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-УІІІ від 26.11.2015 року з 24.01.2017 року по момент вступу вироку в законну силу.
На підставі Закону України «Про амністію у 2017 році» просить застосувати до неї вимоги статті даного Закону або застосувати вимоги ч.2 ст. 84 КК України та звільнити її від покарання за хворобою. Просить звільнити її з-під варти в залі суду.
Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації її дій ОСОБА_6 вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги прокурора та на заперечення доводів апеляційної скарги обвинуваченої, пояснення обвинуваченої на підтримання доводів апеляційної скарги обвинуваченої та на заперечення доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченої підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів, та є обґрунтованим, що в апеляційних скаргах не оспорюється, оскільки ОСОБА_6 на початку червня 2016 року у точно невстановлений досудовим розслідуванням день та час, перебуваючи у приміщенні майстерні потерпілого ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_3 , повторно таємно викрала чуже майно електролобзик марки «BOSCH», модель «GST 90 BE», серійний № 508002298, вартістю 2250 грн.

Крім цього, ОСОБА_6 21 червня 2016 року, о 14 год. 43 хв., перебуваючи у приміщенні АТ «Ощадбанк», що за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 22, повторно таємно викрала з сумки потерпілої ОСОБА_10 чуже майно: гроші - 1700 грн., 20 доларів США та 20 євро, а всього майна на суму 2758,60 грн.

Доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій та правильність їх кваліфікації не оспорюється в апеляційних скаргах сторони обвинувачення та обвинуваченої та, на думку колегії суддів, кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України є вірною.

Що стосується апеляційної скарги прокурора у справі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду в частині, що стосується покарання, підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням кримінального закону, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Згідно ч.1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як вбачається з вироку ОСОБА_6 вчинила 2 епізоди крадіжок чужого майна, що об`єднані однією кваліфікацією за ч.2 ст. 185 КК України. Разом з тим, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 спочатку призначив їй покарання за ч.2 ст. 185 КК України по епізоду крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 у виді 1 року позбавлення волі, потім знову за ч.2 ст. 185 КК України по епізоду крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, а в подальшому, на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначив обвинуваченій покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за окремими епізодами крадіжок, які не мали самостійної кваліфікації, відтак і самостійної санкції, а в подальшому безпідставно визначив покарання за сукупністю таких епізодів на підставі ст. 70 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, що не підлягає застосуванню.

З п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Крім того, згідно ч.4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання за сукупністю злочинів, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 була засуджена вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 5.04.2016 року, їй остаточно визначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Також 22.11.2016 року ОСОБА_6 засуджена вироком Сихівського районного суду м. Львова за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 5.04.2016 року їй визначено покаранняя у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Крім того, 5.01.2017 року ОСОБА_6 засуджена вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

З огляду на зазначене, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції повинен був врахувати вищевказані вироки.

Ураховуючи, що за епізодами злочинної діяльності покарання не призначається, злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України (зокрема його останній епізод щодо потерпілої ОСОБА_10 ) вчинено 21.06.2016 року, тобто після вироку Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року, але до повного відбуття покарання за ним, а також до постановлення вироку Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року. При цьому злочини, за які ОСОБА_6 засуджено вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, теж вчинені після ухвалення вироку Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції повинен був призначити покарання ОСОБА_6 із застосуванням як ч.4 ст. 70, так і ч.1 ст. 71 КК України, оскільки злочини обвинуваченою вчинено як до повного відбуття покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року, так і до постановлення вироку Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року.

Згідно абз. 6 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч.1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч.4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Проте суд першої інстанції, порушуючи вимоги щодо недопустимості пизначення покарання за епізодами злочинної діяльності, що не мають самостійної кваліфікації, спочатку визначив покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за епізодом викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 , шляхом поглинення менш суворого більш суворим покаранням, призначеним за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, а потім, на підставі ст. 71 КК України, до покарання за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 частково приєднав невідбуте покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому покарання, визначені вироками Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року та Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, суд не об`єднав.

Крім того, суд першої інстанції, призначаючи покарання, не врахував вирок Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року, яким ОСОБА_6 засуджена за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Згідно абз.2 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З огляду на те, що ОСОБА_6 злочини у даному кримінальному провадженні вчинила до ухвалення вироку Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року та їй даним вироком призначено до відбування реальне покарання у виді позбавлення волі, такі покарання не складаються та не поглинаються, та підлягають самостійному виконанню. Однак в оскаржуваному вироку судом першої інстанції не враховано покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року та не зазначено, яким чином його слід виконувати.

Ураховуючи вищезазначене, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги прокурора є обгрунтованими, а тому вирок суду відповідно до ч.1 п.4 ст. 409 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність підлягає скасуванню в частині призначення покарання.

З огляду на те, що ОСОБА_6 вчинила два епізоди таємного викрадення чужого майна (крадіжку) - на початку червня 2016 року та 21 червня 2016 року, що об`єднані однією кваліфікацією за ч.2 ст. 185 КК України, тому дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України, як крадіжку, вчинену повторно.

Обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України, колегія суддів на підставі ст. 65 КК України, з урахуванням вчинення обвинуваченою злочину середньої тяжкості, встановлених судом першої інстанції та перевірених при апеляційному розгляді справи обставин, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання судом першої та апеляційної інстанції не встановлено, особи винної, вважає за необхідне обрати покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі. Таке покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, слід визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року і за сукупністю вироків остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 7 місяців.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року, яким ОСОБА_6 засуджена за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, слід виконувати самостійно.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , в якій вона просить застосувати до неї вимоги Закону України «Про амністію у 2017 році», то слід зазначити такий закон станом на дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції не приймався. Крім того, відповідно до п.в ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» N 392/96-ВР від 1.10.1996 року амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії. Ураховуючи, що ОСОБА_6 неодноразово судима, має більше двох судимостей за вчинення умисних тяжких злочинів, тому амністія до неї не може бути застосована.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про можливість звільнення її від покарання за хворобою відповідно до вимог ч.2 ст. 84 КК України, то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 84 КК України особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи. Ураховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо характеру захворювання обвинуваченої та такі не надані суду апеляційної інстанції, а також враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченою ОСОБА_6 злочину, а також особу обвинуваченої, яка неодноразово судима за вчинення корисливих злочинів, тому така звільненню від покарання за хворобою не підлягає.

Разом з тим, відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VIIІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») зарахування судом строку попереднього ув`язнення провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З ухвали судді Личаківського районного суду м. Львова від 2 червня 2017 року вбачається, що у зв`язку з розглядом даного кримінального провадження ухвалено перевести ОСОБА_6 з Збаразької виправної колонії № 63 до Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» УДПтС України у Львівській області.

Згідно листа від 20.07.2017 року ОСОБА_6 6 липня 2017 року прибула з Збаразької виправної колонії № 63 до ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» (Том 1 а.с. 101).

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ч.5 ст. 72 КК України, помилково не зарахував обвинуваченій строк її перебування у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» у зв`язку з переведенням з Збаразької виправної колонії № 63 для розгляду даного кримінального провадження в строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 6 липня 2017 року до дати набрання вироком законної сили.

Враховуючи зазначені вимоги при ухваленні вироку на підставі ч.5 ст. 72 КК України слід зарахувати обвинуваченій ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк перебування у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» з 6 липня 2017 року по 28 лютого 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. 405, ст. 407, ст. 409, ст. 419, ст. 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 задоволити, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задоволити частково.
Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.11.2016 року, визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2016 року і за сукупністю вироків остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки 7 (сім) місяців.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 5.01.2017 року, яким ОСОБА_6 засуджена за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до 2 (двох) років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 6 липня 2017 року по 28 лютого 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_6 такою, що відбула призначене покарання у виді трьох років семи місяців позбавлення волі та звільнити її з-під варти з зали суду негайно.
У решті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4