УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 1613/404/2012

провадження № 51-18к18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4
розглянув касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2018 року у кримінальній справі щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

раніше не судимого,
за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2016 року ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 289 КК визнано невинуватим і виправдано.
Цивільні позови в кримінальній справі, заявлені прокурором та потерпілим ОСОБА_6 , на підставі ст. 328 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) залишено без розгляду, судові витрати прийнято на рахунок держави.

У справі вирішено долю речових доказів, скасовано обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.
Апеляційним судом Полтавської області від 30 липня 2018 року вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасовано та постановлено новий вирок,
яким ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 : на користь потерпілого ОСОБА_6 230836,96 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн на відшкодування моральної шкоди; витрати, понесені на проведення судових експертиз: на користь НДЕКЦ при УМВС України в Полтавській області 412,80 грн, на користь Полтавського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса 4219,20 грн; витрати, понесені на лікування потерпілого: на користь ДЗ «Відділкова клінічна лікарня ст. Полтава СТГО «Південна залізниця» 1094,52 грн, на користь Диканської ЦРЛ відділу охорони здоров`я Диканської РДА 204,23 грн, на користь Полтавської обласної клінічної лікарні ГУ охорони здоров`я Полтавської ОДА 2326,86 грн. Судом вирішено долю речових доказів.

За вироком суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 засуджено за те, що він 17 грудня 2010 року близько 17:30, керуючи власним автомобілем «Nissan Teana - 350 XV», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на 137 км по автодорозі Суми-Полтава з боку смт Котельва у напрямку м. Полтава, порушивши вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, не переконався перед початком зміни напрямку руху керованого автомобіля, що виїзд на смугу зустрічного руху буде безпечним й не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху; а також порушивши вимоги п. 11.3 Правил дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю «КАМАЗ - 5320», державний номерний знак НОМЕР_2 , із причепом «ГКБ 8350», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в зустрічному напрямку, виїхав на його смугу та допустив зіткнення передніми лівими частинами вказаних автомобілів на смузі руху автомобіля «КАМАЗ 5320».

Внаслідок зіткнення автомобіль «КАМАЗ 5320» виїхав на зустрічну для нього смугу, де відбулося перекидання причепа та зіткнення передньою частиною цього автомобіля із автомобілем «FORD TRANSIT CONNECT», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_6 , в салоні якого знаходилась пасажир ОСОБА_8 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння та за ознакою розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менше ніж на одну третину.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі вимагає скасувати вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 . Посилається на порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що апеляційний суд, обираючи ОСОБА_5 розмір покарання, не врахував вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, і, крім того, безпідставно не призначив засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просить направити справу на новий апеляційний розгляд.
Засуджений ОСОБА_5 у касаційній скарзі вимагає скасувати вирок суду апеляційної інстанції щодо нього, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Вважає, що апеляційний суд неповно та однобічно розглянув справу, не дав належної оцінки доказам, зробив свої висновки на припущеннях, неправильно встановив фактичні обставини справи, що призвело до його необґрунтованого засудження. Просить закрити справу за відсутністю в його діях складу злочину.
Крім того, засуджений надіслав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу прокурора, в якому просить залишити касаційну скаргу останнього без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, та не підтримав касаційну скаргу прокурора, перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали кримінальної справи, Верховний Суд дійшов такого.
Відповідно до вимог ст. 323 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК 1960 року) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 395 КПК касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Як видно з матеріалів кримінальної справи, суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та виправдав його за відсутністю в діянні складу злочину. При цьому зазначив, що обвинувачення ОСОБА_5 ґрунтується тільки на припущеннях, які не можуть бути покладені судом в основу обвинувального вироку, та констатував відсутність беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_5 в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_6 .
Суд апеляційної інстанції, розглянувши справу за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_6 , дослідив докази у справі, дав їм оцінку в сукупності й взаємозв`язку та дійшов висновку, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, які підтверджують винуватість ОСОБА_5 , а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. За таких обставин апеляційний суд скасував виправдувальний вирок і постановив свій, яким визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. З рішенням суду апеляційної інстанції цілком погоджується суд касаційної інстанції, оскільки його висновки є обґрунтовані та належно мотивовані у вироку, який відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року.
Висновок суду апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, установлених апеляційним судом, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, що автомобіль «Nissan Teana» рухався попереду нього в попутному напрямкута несподівано частково виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «КАМАЗ», який рухався в зустрічному напрямку по своїй смузі руху, внаслідок чого «КАМАЗ» винесло на зустрічну смугу руху, де він зіткнувся з автомобілем потерпілого; показаннями свідка ОСОБА_8 , яка повністю підтвердила показання потерпілого ОСОБА_6 ; показаннями свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що при зближенні із зустрічним автомобілем «Nissan Teana» він прийняв правіше і рухався правими колесами по правому краю проїзної частини дороги, однак при зближенні автомобілів на відстань близько 10 м цей автомобіль раптово змінив напрямок свого руху та виїхав на його смугу. Тоді він почав різко з`їжджати на узбіччя, але уникнути зіткнення не вдалося. Від удару в переднє ліве колесо автомобіля «КАМАЗ» його кермо та колеса вивернуло вліво, і автомобіль став некерованим, а причіп винесло на зустрічну смугу руху, внаслідок чого сталося лобове зіткнення з автомобілем «FORD TRANSIT CONNECT», який рухався за автомобілем«Nissan Teana» йому назустріч.
Суд обґрунтовано поклав в основу вироку наведені показання потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю інших доказів: висновком комісійної судово-медичної експертизи про характер і ступінь тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим ОСОБА_6 в результаті ДТП; даними протоколу огляду місця ДТП зі схемою та фототаблицею, у яких зафіксовано місце пригоди, зазначено загальний стан видимості дороги 100 м, зону видимості елементів проїзної частини з робочого місця водія 70 м; даними протоколу відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , під час якого було визначено місце зіткнення автомобілів «Nissan Teana» і «КАМАЗ» саме на смузі руху автомобіля «КАМАЗ»; даними висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 225/226 від 26.11.2011, згідно з яким місце зіткнення автомобілів «КАМАЗ» і «Nissan Teana» знаходилося на проїзній частині в районі розташування осипу уламків дзеркала заднього виду, на відстані порядку 3.8 м в поперечному напрямку від правого краю проїзної частини, у момент зіткнення автомобіль «Nissan Teana» перебував у русі та його швидкість, враховуючи показання водія ОСОБА_7 , могла становити величину порядку 70…87 км/год; згідно із поясненнями експерта, показання водія ОСОБА_7 в частині вказаного ним розташування місця зіткнення на смузі руху його автомобіля «КАМАЗ» та в частині виїзду зустрічного автомобіля «Nissan Teana» на смугу руху автомобіля «КАМАЗ» не позбавлені технічної спроможності, а показання водія ОСОБА_5 в частині вказаного ним розташування місця зіткнення на смузі руху його автомобіля та механізму пригоди в цілому позбавлені технічної спроможності; даними висновку судової автотехнічної експертизи за № 960 від 09.12.2011, відповідно до яких у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Nissan TeanaОСОБА_5 не відповідали вимогам пунктів 10.1,11.3 Правил дорожнього руху і з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з виникненням події даної пригоди, а також що в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути вказаної ДТП.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №5885/5886/13-52 від 23.12.2013, оскільки він не відповідає встановленим обставинам кримінальної справи. При цьому апеляційний суд належним чином обґрунтував своє рішення.
Колегія суддів визнає, що в суду були підстави для критичної оцінки показань ОСОБА_5 , який в судовому засіданні заперечував свою вину в інкримінованому злочині та вважав, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія вантажного автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_7 , який, рухаючись у зустрічному напрямку, виїхав на його смугу руху та не впорався з керуванням транспортного засобу за складних погодних умов, оскільки такі його показання не відповідають установленим судом фактичним обставинам справи та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.
З протоколу судового засідання видно, що суд повно і всебічно дослідив всі обставини, які могли мати значення для справи. На підставі аналізу всіх доказів у їх сукупності та взаємозв`язку суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дав відповідну юридичну оцінку діям засудженого.
Дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.
Посилання у касаційній скарзі прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_5 є необґрунтованими.
Зокрема, не можна визнати переконливими доводи прокурора про те, що апеляційний суд при призначенні покарання ОСОБА_5 безпідставно не урахував вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, оскільки будь-які об`єктивні дані на підтвердження такої обставини в матеріалах справи відсутні.
Безпідставними є доводи прокурора про необґрунтованість рішення апеляційного суду щодо обрання ОСОБА_5 покарання без позбавлення його права керувати транспортними засобами. Як видно з вироку апеляційного суду, при призначенні покарання суд урахував, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності за порушення правил безпеки руху не притягувався, як і не притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті, тому дійшов висновку про необхідність обрання йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі та без призначення додаткового покарання. Покарання, призначене засудженому, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Підстав вважати його несправедливим внаслідок м`якості немає.
Скасовуючи виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 та постановляючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. При цьому цілком дотримався вимог ст. 377 КПК 1960 року, належним чином проаналізував всі доводи поданих апеляцій щодо незаконності вироку місцевого суду, дав вичерпні відповіді на всі доводи апеляцій. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року.
Перевіркою матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_5 не встановлено істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість та законність постановленого апеляційним судом вироку.
Керуючись статтями 394 396, 400-2 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та § 3 Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3