Справа № 748/2285/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/144/19
Категорія - ч. 3 ст. 152 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28 квітня 2018 року за № 0000383, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Ольшанське Миколаївської області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 06.03.2000 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 45 КК України вважався засудженим умовно з іспитовим строком 1 рік;

2) 26.12.2000 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 81 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 45 КК України вважався засудженим умовно з іспитовим строком 2 роки;

3) 03.04.2001 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 1 ст. 117, ч. 2 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 140, ст. 42, ч. 3 ст. 42 КК України до 5 років 7 місяців позбавлення волі;

4) 25.06.2001 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 140, ст. 208, ст. 42 КК України до 5 років 7 місяців позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, 27.07.2006 року звільнений по відбуттю строку покарання;

5) 07.11.2007 року Феодосійським міським судом АР Крим за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 153, ст. 70 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, 15.02.2016 року звільнений по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України і призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 152 КК України у виді 11 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 153 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Задоволено позов законного представника потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 500 000 грн. моральної шкоди.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня його затримання, а саме з 28 квітня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, залишено у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 75 646 грн. 46 коп. процесуальних витрат.

Питання про долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2018 року, близько 18 години., ОСОБА_8 , маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість за вчинення зґвалтування та насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, проїжджаючи велосипедом по грунтовій дорозі неподалік садового товариства Автомобіліст, що розташоване поблизу с. Полуботки Чернігівського району і області, зустрів раніше незнайому йому неповнолітню ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на задоволення статевої пристрасті неприродним способом та її зґвалтування.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на задоволення статевої пристрасті неприродним способом та зґвалтування неповнолітньої, нехтуючи правом на статеву свободу та статеву недоторканість, ОСОБА_8 схопив неповнолітню ОСОБА_12 за волосся та з метою подолання здійсненого фізичного опору з боку потерпілої, яка намагалась відбитись та його вкусити, умисно наніс руками ОСОБА_11 численні удари в область голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців та забиття м`яких тканин обличчя, лівої нижньої кінцівки, саден обличчя, правої верхньої та обох нижніх кінцівок,тулубу, лівої сідниці, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, а також погрожуючи ножем, подолавши у такий спосіб волю неповнолітньої потерпілої до фізичного опору, змусив ОСОБА_11 переміститись разом з ним до схилу узбіччя 150-го кілометру автодороги М-01 Чернігів-Київ-Нові Яриловичі поблизу с. Деснянка Чернігівського району та області, де всупереч її волі, ОСОБА_8 , діючи повторно, задовольнив з неповнолітньою ОСОБА_11 свою статеву пристрасть неприродним способом, а саме шляхом орогенітального акту, після чого відразу ОСОБА_8 , всупереч волі неповнолітньої ОСОБА_11 , діючи повторно, вступив з нею у статеві зносини природним способом.

Своїми умисними діями, які виразились у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування щодо неповнолітньої ОСОБА_11 , вчиненим повторно, та особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 152 КК України, та зґвалтуванні неповнолітньої ОСОБА_11 , тобто статевих зносинах із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування, вчинене повторно та особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 153 КК України, ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не заперечуючи проти фактично встановлених судом обставин справи, правильності кваліфікації його дій, не погоджується з розміром призначеного йому покарання, просить змінити вирок суду, застосувати до нього ст. 69 КК України, та призначити більш м`яке покарання. Вважає цей вирок занадто суворим, адже він в повному обсязі визнав свою провину та розкаявся, усвідомив свою поведінку, а наразі хоче перевести своє життя на добрі вчинки, а довготривалий термін відбуття покарання буде перешкоджати цьому.

Заслухавши доповідача, позицію прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, безпосередньо дослідивши докази і допитавши обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає. Таке рішення колегія суддів ґрунтує наступним.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності, ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, детально викладених у вироку, які узгоджуються між собою та яким суд надав належну юридичну оцінку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції та апеляційної обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю. В засіданні апеляційного суду також підтвердив свою позицію, показав, що скоїв злочин за обставин, встановлених органами досудового розслідування, не оспорював фактичні обставини справи, та просив пом`якшити вирок місцевого суду.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_8 в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, а також роз`яснень, що містяться в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, сукупність обставин провадження, особу винуватого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі і за аналогічне правопорушення, де за останнім місцем відбування покарання мав як заохочення, так і стягнення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та врахував обставину, що обтяжує його покарання, а саме, рецидив злочину.

За таких обставин, враховуючи визнання вини у вчиненні інкримінованих діяннях, конкретні обставини провадження і даних про особу винуватого, думку законного представника та представника потерпілої, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі ближче до максимальної межі санкції ч. 3 ст. 152 та ч. 2 ст. 153 КК України. З таким висновком погоджується колегія суддів.

Посилання обвинуваченого на призначення занадто суворого покарання не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 69 КК України та п. п. 5,8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 „Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами від 10 грудня 2004 року за № 18 - за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винуватого, суд умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті (санкції частини статті). У відповідності до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому замах на ці соціальні цінності повинен бути адекватним чином оцінений органом правосуддя.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, пом`якшуючих покарання обставин обвинуваченого ОСОБА_8 судом 1 інстанції встановлено не було. Крім того, в апеляційній скарзі не наведено будь-яких обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінальних правопорушень та є підставою для застосування ст. 69 КК України, не встановив таких обставин і апеляційний суд при розгляді справи в апеляційному порядку. До того ж, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є правом суду, а не обов`язком.

При всіх обставинах, що відносяться до кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, міра покарання, визначена обвинуваченому судом, не підлягає пом`якшенню.

Всі обставини, на які в своїй апеляційній скарзі посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання були враховані, законних підстав для застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України колегія суддів не знаходить, оскільки декількох підстав, що пом`якшують покарання встановлено не було, а тому призначене ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для пом`якшення останньому покарання.

Обвинувачений вчинив цілу низку злочинів, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку. Крім того, він раніше судимий за аналогічний злочин, та знову через два роки після звільнення з місць позбавлення волі вчинив зґвалтування щодо неповнолітньої, і це свідчить, що обвинувачений не ставши на шлях виправлення і в подальшому може скоювати їх. Тому призначене йому покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, а тому не може бути визнано несправедливим внаслідок суворості.

Отже, вирок суду є законним, обґрунтованим і справедливим, а тому скасуванню чи зміні він не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407-409, 411-419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим під вартою в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4