Провадження №11-кп/801/463/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2019 року, якою
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м. Бендери Республіка Молдова, з неповною- середньою освітою, мешканцю АДРЕСА_1 , до засудження не працюючому, одруженому, раніше судимому:
18.05.1992 Одеським окружним судом м. Одеси за ч. 4 ст. 81, ст. 44, 46-1 КК до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання покарання на 2 роки;
24.09.1999 Великомихайлівським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 140 КК до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 13.10.2001 по відбуттю строку покарання;
16.08.2002 - Великомихайлівським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнений 01.06.2005 умовно-достроково з невідбутим строком покарання 8 місяців 15 днів;
06.09.2011 Шаргородським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки;
07.11.2011 - Шаргороським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 06.06.2013 умовно-достроково на 5 місяців 29 днів;
08.05.2014 - Шаргородським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185, ст. 75 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.
24.09.2014 Шаргородським районним судом Вінницької області, вирок змінено вироком Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2014, та засуджено за ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі,
замінено невідбуту частину покарання, призначеного вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2014 року строком один рік десять місяців дев`ять днів, з позбавлення волі на обмеження волі, етапувавши засудженого під вартою до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
До Вінницького міського суду Вінницької області 01.11.2018 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 відбув 1/2 терміну призначеного покарання, режим не порушує, з перших днів перебування в установі працює розпилювачем дров, за сумлінну поведінку та ставлення до праці неодноразово заохочувався адміністрацією установи, має шість подяк, тому просить застосувати ч.1 ст. 82 КК України та замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2019 року клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання задоволено. Замінено ОСОБА_7 невідбуту частину покарання, призначеного вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2014 року, строком один рік, десять місяців, дев`ять днів з позбавлення волі на обмеження волі, етапувавши засудженого під вартою до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі прокурор Вінницької місцевої прокуратури просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2019 року про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 . Посилаться на незаконність оскаржуваної ухвали, її необґрунтованість, а також неповноту судового розгляду на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи клопотання про заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке, суд першої інстанції не взяв до уваги позицію адміністрації установи виконання покарань, яка відмовила засудженому у заміні невідбутої частини покарання на більш м`яке, не в повній мірі встановив факт, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або ж став на шлях виправлення.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Засуджений ОСОБА_7 , який брав участь у судовому засіданні у режимі відео конференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, засудженого та прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як визначено ч. 2 ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Згідно із ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
За змістом ч. 1 ст. 6 Кримінально-виконавчого кодексу України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні засудженим вимог режиму, його участі в самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вимог адміністрації установи, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні засуджених.
Відповідно до ч.2 ст.67, ч.2 ст.103 КВК України встановлено, що засуджені, які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 2, 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення (ч.3 ст. 82 КК України). Суди під час судового засідання повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці та потреби в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії, слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Колегія судів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог.
На даний час ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2014 року, зміненого вироком Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року, за ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, у виді 6 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахується з 16.12.2014, кінець строку 16.12.2020.
Станом на час розгляду клопотання ОСОБА_7 відбув 2/3 строку призначеного покарання.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Задовольняючи клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений фактично став на шлях виправлення, що підтверджується його поведінкою, сумлінним ставленням до праці, додержанням режиму відбування покарання, наявністю заохочень, погашених стягнень, підтриманням соціально-корисних зв`язків із своїми рідними та дійшов до переконання, що є всі підстави для заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким.
Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про заміну засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким, судом не взято до уваги, що останній хоч і працевлаштований в установі виконання покарань, однак, як убачається із характеристики, потребує постійного контролю з боку представників адміністрації, у взаємовідносинах з іншими засудженими допускає конфліктні ситуації, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні роботи, безвідповідально ставиться до виконання робіт з благоустрою установи, участі в програмах диференційованого впливу та самодіяльних організаціях приймати не бажає. Не виявляє бажання підвищувати свій наявний загальноосвітній рівень та вдосконалювати наявні професійні навички.
Також, судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, а вчинені ним злочини є тяжкими, характеризується посередньо, впродовж строку відбування покарання 7 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі поміщався до дисциплінарного ізолятора, а у травні 2018 року з ним проводилася бесіда виховного характеру, через вчинений ним проступок.
Згідно із ч. 8 ст. 131 КВК України, адміністрація колонії зобов`язана щоквартально проводити оцінювання поведінки особи, додержання нею правил поведінки, встановлених цим Кодексом та правилами внутрішнього розпорядку колонії, а також дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці та приймати вмотивоване рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів заохочення. Однак, засуджений ОСОБА_7 протягом всього строку відбування покарання систематично заохочення не отримував, так як його поведінка була пасивною і лише з наближенням дати можливого застосування ст. 81 КК України останній, розуміючи необхідність отримання заохочень, почав проявляти активну поведінку.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 п. 13 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» визначено, що матеріали про умовно-дострокове звільнення, повинні містити характеристику, що відображає процес виправлення засудженого та стосується всього періоду відбування ним покарання, дані про попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України однією з цілей покарання є запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Разом з тим, відбування покарання у виді обмеження волі, передбачає можливість короткочасного, виїзду за межі виправного центру, або ж проживання за межами гуртожитків після відбуття шести місяців строку покарання, що може сприяти вчиненню засудженим нових злочинів.
Отже, судом першої інстанції не встановлено таких ґрунтовних даних про поведінку засудженого ОСОБА_9 та його особу, які свідчать, що процес виправлення досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах обмеження волі. Крім того, суд не врахував позицію адміністрації ДУ «Вінницька виправна колонія (№86)», яка відмовила засудженому як у переведенні до дільниці соціальної реабілітації (протокол № 24 від 20.12.2016), так і в умовно-достроковому звільненні (протокол №26 від 18.12.2018), оскільки комісія дійшла висновку, що засуджений не став на шлях виправлення.
Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого. При цьому, висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує заміні невідбутої частини покарання на більш м`яке.
В апеляційній скарзі прокурор також зазначає, що за правилами ст. 154 КВК України засуджений не наділений правом самостійно подавати клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни більш м`яким.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що питання про можливість розгляду та задоволення відповідного клопотання, поданого засудженим залежить від таких обставин, як: виконання/невиконання органом або установою виконання покарань обов`язків, визначених ч.3 ст.154 КВК України, встановлення під час судового розгляду факту бездіяльності суб`єктів, визначених у ч.3 ст.154 КВК України щодо своєчасності звернення до суду із відповідним поданням про умовно-дострокове звільнення засудженого або заміни призначеного судом покарання більш м`яким, що порушує права засудженого на вирішення питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни покарання більш м`яким.
Така позиція викладена ВССУ в Узагальненні судової практики розгляду судами деяких питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Враховуючи доводи апеляційної скарги та вище наведені обставини, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а тому є можливим застосування щодо нього заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке відповідно до ст. 82 КК України, не повністю відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим ухвала суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2019 року, якою ОСОБА_7 замінено невідбуту частину покарання, призначеного вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2014 року строком один рік десять місяців дев`ять днів з позбавлення волі на обмеження волі, етапувавши засудженого під вартою до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі скасувати.
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4