Справа № 461/534/18
УХВАЛА

27.12.2018 року слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вінкове, Мукачівського району, Закарпатської області, не працюючого, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої

в с т а н о в и в :

Старший слідчий СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 , за погодженням із прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Львівської області ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів з визначенням розміру застави у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування поданого клопотання покликається на те, що 27.12.2018 року повідомлено ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, який є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років, без альтернативи застосування більш м`якого покарання, що може стимулювати підозрювану переховуватися від органів досудового розслідування та суду. ЇЇ дії, як і сама ОСОБА_5 представляють підвищену суспільну небезпеку, а тому є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, підозрювана може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків з метою уникнення від відповідальності, знищити, сховати або підробити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інші кримінальні правопорушення, через що застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні подане клопотання підтримали, просили таке задоволити.

Підозрювана та її захисник у судовому засіданні проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 заперечили. Зокрема захисник зазначив, що органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Просять обрати останній запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Заслухавши думку прокурора, слідчого щодо поданого клопотання, підозрювану та її захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Разом із цим, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
Слідчим суддею встановлено, що 27.12.2018 року повідомлено ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Вчинення підозрюваною ОСОБА_5 інкримінованого правопорушення підтверджується отриманими у провадженні доказами, а саме: проведеним обшуком за місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 в ході якого виявлено та вилучено речі, документи та гроші, зокрема банківську карту ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 видану на ім`я ОСОБА_8 які учасники організованої групи використовували під час вчинення злочину та банківські чеки про зняття готівкових коштів; вилученою інформацією про рух коштів по банківські картці ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 виданої на ім`я ОСОБА_9 , банківські картці ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 видані на ім`я ОСОБА_10 , банківські картці ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 видані на ім`я ОСОБА_11 та банківській карті ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 видані на ім`я ОСОБА_8 які учасники організованої групи використовували під час вчинення злочину.

Відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.
Разом із цим, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
Керуючись наведеним, суд враховує дані про особу підозрюваної, її соціальний статус, наявність у неї міцних соціальних та сімейних зв`язків, а також їх репутацію та майновий стан.
Так, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років, без альтернативи застосування більш м`якого покарання, не працює, має постійне місце проживання на території м.Львова.
Сукупність зазначених даних, за обставин недоведення прокурором та слідчим в судовому засіданні будь-яких обставин, які б вказували на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_5 від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, слідчий суддя дійшов висновку про безпідставність існування такого ризику.
Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.
Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного вбачається, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).
Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Відповідно до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В судовому засіданні органом досудового розслідування не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення ОСОБА_5 від слідчого, прокурора або суду з посиланням на конкретні докази його реального існування. Прокурор та слідчий в судовому засіданні не довели суду, що ризики, передбачені ст.177 КПК України існують, не довів недоцільність застосування відносно ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів.
Відповідно до ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої при розгляді клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а також враховуючи те, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення є особливо тяжким злочином, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого необхідно задоволити частково та застосувати до підозрюваної ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 176-178, 180, 183, 193, 194, 196, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Львівській областіОСОБА_4 задоволити частково.
Обрати підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вінкове, Мукачівського району, Закарпатської області, не працюючій, зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимій, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.

Покласти на підозрювану ОСОБА_5 такі обов`язки:

-не відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 18:00 год. по 08:00 год., без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-прибувати до слідчого, прокурора та суду за першим викликом;

-повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

-утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні №0000003 від 03.01.2018 року;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

В іншій частині клопотання відмовити.

Роз`яснити підозрюваній, що відповідно до ст.181 КПК України працівники Національної поліції з метою контролю за її поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вона перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Строк дії ухвали становить два місяці, тобто до 27.02.2019 року.

Зобов`язати слідчого направити копію даної ухвали для виконання до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області за місцем проживання підозрюваної.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою протягом п`яти днів з моменту вручення їй копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1