Справа № 467/382/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000082 від 21 лютого 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Варюшино Веселинівського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимий,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 21 лютого 2018 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, розуміючи протиправних характер своїх дій, взявши правою рукою предмет, зовні схожий на ніж, наніс ним один удар в область голови та один удар в область шиї ОСОБА_6 , спричинивши таким чином останньому тілесні ушкодження у виді колото-різаної рани потилично-шийної ділянки, які згідно висновку експерта № 117-М від 13 березня 2018 року відносять до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а так само і пред`явлений до нього цивільний позов визнав, з кваліфікацією його дії за ч.2 ст. 125 КК України погодився, проте, на підставі ст. 63 Конституції України відмовився від давання показань в судовому засіданні.

Потерпілий ОСОБА_6 , будучи допитаним в судовому засіданні згідно правил 353 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, дав показання про те, що 21 лютого 2018 року він зустрів ОСОБА_5 , разом з яким вирішили купити спиртних напоїв та піти до його колишньої дружини на ім`я ОСОБА_8 , яка проживає по АДРЕСА_2 . Після розпивання спиртних напоїв, коли він вже збирався йти додому та розмовляв з дружиною ОСОБА_5 на подвір`ї, останній вибіг з будинку та зненацька вдарив його два рази в шию з лівої сторони якимось гострим предметом. Галина надала йому першу допомогу, оскільки з шиї текла кров.

Окрім цього, в судовому засіданні, з дотриманням правил ст. 358 КПК України, були досліджені протоколи слідчих дій та інші документи, в яких посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, подані стороною обвинувачення, зокрема :
-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21 лютого 2018 року, з якого слідує, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_6 заявив про те, що 21 лютого 2018 року у дворі по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин йому було нанесено удари в область шиї та голови, внаслідок чого спричинено тілесні ушкодження (а.к.п. 68-69);
-протокол огляду відеозапису від 16 березня 2018 року, з якого вбачається, що слідчий СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 в приміщенні кабінету № 18 Арбузинського ВП провів огляд відеозапису ком пакт диску CD-R 700MB/80min 52X SPEED, серійний номер 087340906/258, який складається з двох відео файлів, в присутності двох понятих. На відеозаписі зафіксовано проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 ( а.к.п.70-76) ;
-висновок експерта № 117-М від 13 березня 2018 року, згідно якого у ОСОБА_6 виявлена колото-різана рана потилично-шийної ділянки зліва. Дане тілесне ушкодження могло утворитись в строк, вказаний в постанові від дії якого-небудь колючо ріжучого предмета, можливо ножа і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Вищевказане тілесне ушкодження при падінні з висоти власного зросту утворитися не могло (а.к.п. 79-80);
-протокол слідчого експерименту від 16 березня 2018 року з додатком до нього ком пакт-диском (серійний номер 087340906/258), який було оглянуто в судовому засіданні, згідно якого потерпілий ОСОБА_6 , прибувши на АДРЕСА_2 показав за яких обставин ОСОБА_5 наніс йому тілесні ушкодження в область голови та шиї предметом, схожим на ніж (а.к.п. 81-84);
-протокол слідчого експерименту від 16 березня 2018 року, згідно якого ОСОБА_10 показала обставини, за яких на території її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_5 (а.к.п. 87-90);

-протокол огляду відеозапису від 16 березня 2018 року з додатком до нього ком пакт-диском (серійний номер 087340906/258), який було оглянуто в судовому засіданні та з якого вбачається, що слідчим СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 в приміщенні службового кабінету № 18 Арбузинського ВП в присутності двох понятих було переглянуто ком пакт-диск CD-R 700MB/80min 52X SPEED, серійний номер 087340906/258, на якому зафіксовано проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 (а.к.п. 91- 95).
Ці джерела доказів в сукупності з показаннями потерпілого, враховуючи, що вони отримані у спосіб і у порядку, що передбачений кримінальним процесуальним законом України, принаймні, протилежного сторонами не доведено, суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, зокрема, щодо часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення, а також наявності та спрямованості умислу обвинуваченого.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

За такого, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи надані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом.

З огляду на наведене, у ракурсі установлених судом фактичних обставин справи шляхом зіставлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України, так як він умисно спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тож в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, зокрема, те, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

В той час як обвинувачений на даний час, згідно із положеннями ст. 89 КК України, є несудимим, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації, проживає з батьками, не працює, не одружений, проте має трьох неповнолітніх дітей, що свідчить що оточуюча його обстановка в сім`ї та побуті виражає сталі соціальні зв`язки.

Обставин, що пом`якшують покарання, згідно із ст. 66 КК України, суд не встановив.

Зокрема, суд вважає такою, що у даному випадку відсутня така обставина, що пом`якшує покарання, як щире каяття, з огляду на роз`яснення, надані Пленумом Верховного суду України.

Так, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється у тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводжу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Проте, обвинувачений хоч і визнав свою провину, запевнив, що розкаюється у вчиненому, проте, будь-яких його намірів виправити ситуацію, суд не встановив.

Зокрема, він не відшкодував потерпілому, принаймні моральну шкоду, в той час як визнання обвинуваченим пред`явленого до нього цивільного позову не може свідчити про його бажання усунути негативні наслідки своєї протиправної поведінки, оскільки така шкода не була відшкодована ним ні відразу після вчинення кримінального правопорушення, ні в ході досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Тобто, самого по собі визнання вини в судовому засіданні та висловлення жалю з приводу вчиненого не достатньо для констатації факту того, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, оскільки будь-яких активних дій щодо відшкодування спричиненої шкоди до пред`явлення цивільного позову, так і після цього не вчинив, пробачення у потерпілого не просив.

В той же час, суд визнає такою, що обтяжує покарання обвинуваченого ту обставину, що він вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння (п.13 ч.1 ст. 67 КК України), оскільки переконаний, що такий стан, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема, способу вчинення кримінального правопорушення, значною мірою вплинув на наслідки, що настали.

Підстав для застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

То за такого, суд приходить до переконання, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначений вид покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Приймаючи рішення про міру покарання, суд враховував, окрім вищевикладеного, досудову доповідь відносно обвинуваченого, складену та долучену до матеріалів кримінального провадження інспектором Арбузинського МРВ з питань пробації.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді громадських робіт відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Водночас, про можливість належної соціалізації та допустиму репутацію обвинуваченого свідчить характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Вирішуючи пред`явлений до обвинуваченого цивільний позов, суд виходив із, зокрема, із такого.

В судовому засіданні цивільний позивач та його представник заявлені ними вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, уточнивши, також щодо розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Так, цивільний позивач пояснив суду, що моральна шкода полягає у пережитих ним стражданнях, які були спричинені нанесеними тілесними ушкодженнями, зокрема, фізичному болю, страху за своє життя, тривалому лікуванні, безпідставній протиправній поведінці щодо нього.

Цивільний відповідач в судовому засіданні цивільний позов визнав повністю.

Прокурор щодо вирішення цивільного позову поклався на розсуд суду.

Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із ч.1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За правилами ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Водночас, згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідачеві лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте в порушення зазначених положень закону відповідач належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому було завдано умисні легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, а як наслідок, потерпілому (цивільному позивачу) спричинено і моральну шкоду, оскільки останній зазнав фізичного болю, що певною мірою спричинило вплив на його повсякденне життя і призвело до тих чи інших обмежень.

Тож суд, з урахуванням наданих йому у судовому засіданні сторонами кримінального провадження доказів, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує та пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

Поряд з цим, суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та наведених вище норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди для стягнення з відповідача з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав цивільний позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, зокрема, недоведеності перед судом саме тривалого лікування спричинених тілесних ушкоджень, короткочасний розлад здоров`я, який був спричинений їх завданням, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача на користь потерпілого/цивільного позивача моральну шкоду в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Що ж до заявлених у позові судових витрат у розмірі 5 000,00 грн., уточнених в ході судового розгляду в частині стягнення з цивільного відповідача 300,00 грн. витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, то суд вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, серед іншого, з витрат на правову допомогу та витрат пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження.

Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач (ч.2 ст. 120 КПК України), а так само і витрати, пов`язані із прибуттям до місця судового провадження представника несе особа, яку він представляє.

В той же час, згідно правил розподілу судових витрат, що регламентовані ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

У даному випадку, потерпілий в своїй позовній заяві просить стягнути з обвинуваченого на його користь витрати за допомогу свого представника в сумі 4 600,00 грн. (згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 19 липня 2018 року) та витрат, пов`язаних із прибуттям до місця судового провадження в сумі 300,00 грн. ( згідно акту прийому-передачі від 25 липня 2018 року).

Тож, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат у кримінальному провадженні підлягає доказуванню.

При цьому, обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, яка їх подає (ч.2 ст. 92 КПК України).

Тобто, у цьому випадку потерпілий, пред`являючи вимоги про стягнення з обвинуваченого на його користь процесуальних витрат, зобов`язаний довести їх перед судом належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого, суду було надано Акт прийму-передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг адвоката від 03 березня 2018 року та квитанцію до прибуткового касового ордера (без номера і дати).

Із вказаного акту вбачається, що у кримінальному провадженні була надана правова допомога та послуги з представництва потерпілого в суді на загальну суму 4 600,00 грн., про що суду надано дві квитанції до прибуткового касового ордера (без номер і дати видачі), а також Мінімальні ціни на послуги адвоката, затверджені на засіданні зборів адвокатів юридичної консультації м. Южноукраїнська 15 червня 2017 року.

Втім, суд, попри надання йому Мінімальних цін на послуги адвоката, вважає вказану суму витрат (4 600,00 грн.) не доведеною належними і допустимими доказами, а відтак сумнівною, виходячи із такого.

Зокрема, суд вважає необґрунтованою вимогу про стягнення 800,00 грн. за ознайомлення з матеріалами справи протягом 2 годин, оскільки з матеріалів провадження не вбачається того, що представник потерпілого взагалі знайомився з матеріалами справи, тим більше протягом 2 годин. При цьому протоколу відкриття матеріалів досудового розслідування, з якого б суд мав би змогу встановити тривалість ознайомлення представника потерпілого, суду надано не було, клопотання про його дослідження в судовому засіданні на підтвердження цієї обставини ні потерпілий, ні його представник суду не заявляли.

Суд вважає недоведеним розмір витрат на участь представника потерпілого в слідчих діях в сумі 1 200,00 грн. протягом 3 годин, позаяк з досліджених в судовому засіданні протоколів слідчих дій, зокрема, протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого, не вбачається участь його представника в цій слідчій дії.

В яких саме слідчих діях і протягом якого саме часу представник потерпілого приймав участь із наданих суду доказів не вбачається.

Представництво потерпілого в судових засідання протягом 4 годин (по 400,00 грн. за 1 год.) не відповідає дійсності, оскільки згідно із даними журналів судових засідань представник потерпілого брав участь в судових засідання загалом протягом 2 годин 49 хв. за весь час судового провадження.

Натомість, в Акті прийому передачі виконаних робіт від 19 липня 2018 року представник потерпілого вказує загальну суму витрат за представництво в судових засіданнях протягом 4 годин на загальну суму 1 600,00 грн.

Проте, будучи присутнім в судових засіданнях (за весь час судового провадження) протягом лише 2 годин 49 хв., суд вважає, що за ці послуги представника потерпілого з обвинуваченого на користь потерпілого належить стягнути 1 126 грн. 67 коп. (400,00 грн.: 60 хв. х 169 хв. = 1 126 грн. 67 коп.).

Суд вважає необґрунтованим розмір плати за складання позовної заяви 900,00 грн. і на підставі ч.1 ст. 119 КПК України приходить до висновку про необхідність його зменшення до 300,00 грн. з огляду на майновий стан обвинуваченого, зокрема, з урахуванням того, що останній не працює, має трьох дітей, а також виходячи із засади співмірності.

Як то, суд вважає розмір плати за складання позовної заяви, що відображений в Акті, не співмірним, зокрема, із її складністю, враховуючи її зміст і незначний обсяг, а як наслідок і незначну витрату часу на її складання.

Втім, суд вважає обґрунтованим розмір витрат за консультацію та правовий аналіз з визначення судової перспективи справи в сумі 100,00 грн.

При цьому, суд наголошує, що самого по собі Акту приймання-передачі виконаних робіт, без належного доказування, принаймні, часу, витраченого на надання зазначених у ньому послуг, не достатньо для доведення розміру процесуальних витрат, пов`язаних із допомогою представник потерпілого. Тобто, час, що був витрачений представником на надання цих послуг, виходячи з якого потерпілий просить стягнути з обвинуваченого саме такі суми процесуальних витрати, не доведений, а його зазначення в Акті ґрунтується виключено на безпідставних твердженнях.

Тож, розмір процесуальних витрат у цій ситуації суд вважає не доведеним у тому розмірі, у якому вони заявлені, і наголошує, що за таких обставин, обвинуваченого на користь потерпілого підлягають стягненню витрати, пов`язані із допомогою представника у сумі 1 526,67 коп., з яких: 1 126,67 грн. представництво потерпілого в судових засіданнях; 300,00 грн. складання позовної заяви; 100,00 грн. консультація та правовий аналіз з визначенням судової перспективи справи.

Що ж стосується вимоги про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 300,00 грн. транспортних витрат (згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 25 липня 2018 року), то суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні через таке.

Представником потерпілого хоч і було надано квитанції за 19 липня 2018 року на суму 149,86 грн. та за 25 липня 2018 року на суму 149,88 грн., проте, вони самі по собі, без доказів на підтвердження марки транспортного засобу та кілометражу, не достовірно підтверджують факт витрати саме цих сум на прибуття до місця судового провадження.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення цивільного позову, що пред`явлений в рамках даного кримінального провадження, як у частині стягнення моральної шкоди, так і в частині стягнення процесуальних витрат.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не обирався та підстав для його обрання на даному етапі немає.

Долю речових доказів та витрат на залучення експертів суд не вирішує через їх відсутність у цьому кримінальному провадженні.

Тож, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_11 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_11 ( зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) процесуальні витрати в розмірі 1 526 (одна тисяча п`ятсот двадцять шість) грн. 67 коп.

В решті вимог цивільного позову відмовити.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1