11-кп/775/302/2018(м)
220/997/16-к

Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року м. Маріуполь
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Старомлинівка Великоновосілківського району Донецької області, освіта професійно-технічна, одруженого, пенсіонер, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1
визнано винним за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, -
ВСТАНОВИЛА :
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним за вчинення кримінального правопорушення при наступних обставинах.
ОСОБА_7 приблизно в кінці серпня - на початку вересня 2014 року, більш точної дати не встановлено, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, незаконно придбав гранату, на донній частині якої барвником чорного кольору нанесено маркування « НОМЕР_1 », з пластмасовою заглушкою замість запалу. Після чого, почав незаконно зберігати її в ящику столу в літній кухні за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .
Крім того, в середині літа 2015 року, більш точної дати не встановлено, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, ОСОБА_7 незаконно придбав запал до гранати, після чого почав незаконно зберігати його разом з гранатою, яку незаконно придбав раніше, в ящику столу літньої кухні вдома за вищевказаною адресою.
В подальшому, 21 січня 2016 року, в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено ручну осколкову гранату Ф-1 та запал УЗРГМ, які є бойовими припасами, при цьому зазначена граната споряджена зарядом вибухової речовини тротил (50-56 г.) використовується для ураження живої сили противника в обороні. Зазначені ручна осколкова граната Ф-1 та запал УЗРГМ за умов їх конструктивного з`єднання є вибуховим пристроєм (бойовим припасом) дистанційної дії, який придатний для здійснення вибуху.
На зазначений вирок ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано відносно нього положення Закону України «Про амністію у 2016 році». Просить вирок суду першої інстанції змінити, з урахуванням пом`якшуючих обставин та на підставі ст. 69 КК України призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі; звільнити від відбування призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
На зазначену апеляційну скаргу прокурор подав заперечення, в яких вказує, що вирок суду першої інстанції законний, підстави для його зміни відсутні. Зазначає, що суд при винесенні вироку врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою пенсійного віку, позитивно характеризується за місцем мешкання, має активну громадську патріотичну позицію. Просить вирок залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.
Висновки суду про винність ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій в апеляційному порядку не оскаржуються.
Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до правових позицій, викладених у ст.ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Згідно ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
У будь-якому разі призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував вимоги ст. 65 КК України та правові позиції Верховного Суду України, викладені в Постанові Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо загальних засад призначення покарання.
Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою пенсійного віку, позитивно характеризується за місцем мешкання, враховано активну громадську патріотичну позицію ОСОБА_7 ..
Повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі і ті, на які обвинувачений вказує в апеляційній скарзі, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією статті кримінального закону, за якою його визнано винним, із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.
Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав, що свідчить про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття.
Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Таким чином з наведених мотивів до обвинуваченого не можуть бути застосовані положення ст. 69 КК України.
Відносно доводів апеляційної скарги щодо можливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування призначеного покарання колегія суддів звертає увагу на наступне.
Статтею 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» (далі за текстом Закон) передбачена можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб зазначених у частині четвертій статті 86 КК України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 цього Закону).
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, (далі за текстом Порядок).
За результатами системного, зокрема мовознавчого аналізу ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та п.п. 1 п. 2 Порядку випливає, що будова речення: складна синтаксична конструкція, у тому числі зі складнопідрядністю мішаного типу, відсутність розділових сполучників. Отже, під дію ст. 2 Закону (яка закріплює перелік необхідних умов для звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі) підпадають особи, які:
а) захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, внаслідок чого отримали статус учасника бойових дій;
б) захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, внаслідок чого отримали статус учасника бойових дій.
Отже, наявність статусу учасника бойових дій, отриманого внаслідок участі в антитерористичній операції, як випливає зі змісту відповідної норми Закону, є загальною вимогою обов`язкового характеру; відсутність в особи такого статусу виключає можливість звільнення її від покарання на підставі ст. 2 Закону.
З огляду на наведене колегія суддів приходить до переконання про правильність висновку суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого положень ст. 2 Закону.
Надана ОСОБА_7 довідка військової частини НОМЕР_2 , в якій зазначено, що останній з 2014 року сприяє виконанню завдань Збройними Силами України в зоні проведення АТО, та лист-відповідь на запит до ФСБ Російської Федерації, відповідно до якого ОСОБА_7 включений до списку осіб, в`їзд яким на територію Російської Федерації не дозволений не є доказами того, що ОСОБА_7 є особою, на яку поширюється дія ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на наведене, колегія суддів позбавлена можливості задовольнити доводи апеляційної скарги, застосувавши до обвинуваченого положення ст. 2 Закону.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду ухвалений законно і обґрунтовано і підстав для його скасування або зміни немає, апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення.

Судді: