Справа № 202/5817/18
Провадження № 1-кс/202/5953/2018
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001370 від 22.08.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшло зазначене клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001370 від 22.08.2018 року.
З клопотання убачається, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001370 від 22.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Слідчий зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що 15.08.2018 року до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_6 щодо шахрайських дій з боку невідомої особи стосовно майна, що належить заявнику.
В ході досудового розслідування встановлено наступне, що невстановлені особи, реалізуючи свій злочинний умисел, шляхом шахрайських дій незаконно зареєстрували нерухоме майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме за Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛМ», .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 1161,5 кв.м, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, буд. 14а, приміщення 152,153 належить Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЛМ», .
Також досудовим розслідування встановлено, що підставою виникнення права власності на зазначений об`єкт нерухомості стала ухвала Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/6972/15 від 20.12.2017 року.
Вказана ухвала суду від 20.12.2017 року, яка стала підставою для реєстрації за ТОВ «МІЛМ» права власності на належне мені майно, не відповідає встановленим законодавством вимогам, оскільки:
- по-перше, даною ухвалою було витребуване нерухоме майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 . Проте на момент реєстрації права власності за ТОВ «МІЛМ» нерухоме майно не належало ОСОБА_7 , а належало ОСОБА_6 .. Отже, в момент реєстрації права власності за ТОВ «МІЛМ» майно вибуло з власності ОСОБА_6 , а не ОСОБА_7 , з володіння якого було витребуване нерухоме майно. Крім того, на момент винесення судом ухвали від 20.12.2017 року, спірне нерухоме майно також не належало ОСОБА_7
- по-друге, дана ухвала не набрала законної сили, оскільки ОСОБА_6 ще 15.06.2018 року подав апеляційну скаргу на цю ухвалу. Крім того, ухвала оскаржувалась й іншими учасниками справи.
Тому вказана ухвала від 20.12.2017 року не могла стати підставою для реєстрації за ТОВ «МІЛМ» права власності на спірне нерухоме майно. Державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій перевіряє відповідність поданих документів встановленим вимогам, а отже, не міг не знати про те, що ухвала суду не набрала законної сили.
Таким чином, невстановленими особами, вчиняються послідовні шахрайські дії спрямовані на заволодіння нерухомим майно, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, буд. 14А, приміщення 152, 153, а саме: вбудовано-прибудовані приміщення, загальною площею 1 161,5 кв.м.: в житловому будинку літ. А-16, літ. А-1, літ. а-1 на І поверсі вбудовано-прибудовані приміщення: № 152 позиції 1-41, І-ІV площею 1 119,6 кв.м., приміщення № 153 позиції 1-3 площею 41,9 кв.м., загальною площею 1 161,5 кв.м.; ганки а1, а3а6, розвантажувальна рампа літ. а2, огорожа № 1-4.
19.09.2018 року слідчим у кримінальному провадженні винесено постанову про визнання зазначеного нерухомого майна речовим доказом.
Тому слідчий просив накласти арешт на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: вбудовано-прибудовані приміщення, загальною площею 1 161,5 кв.м.: в житловому будинку літ. А-16, літ. А-1, літ. а-1 на І поверсі вбудовано-прибудовані приміщення: № 152 позиції 1-41, І-ІV площею 1 119,6 кв.м., приміщення № 153 позиції 1-3 площею 41,9 кв.м., загальною площею 1 161,5 кв.м.; ганки а1, а3а6, розвантажувальна рампа літ. а2, огорожа № 1-4.
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Вислухавши слідчого, дослідивши клопотання із доданими до нього матеріалами, матеріали кримінального провадження, приходжу до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001370 від 22.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, що отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про накладення арешту, слідчий суддя виходить з того, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на котрі посилався слідчий у своєму клопотанні. Так, слідчим не доведено, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року, яка стала підставою для виникнення права власності у ТОВ «МІЛМ» на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам законодавства, оскільки не представлено доказів її скасування. Зазначене ставить під сумнів існування самої події злочину, а саме заволодіння шахрайським шляхом зазначеним об`єктом нерухомого майна. Також слідчий у своєму клопотанні вказує, що зазначений об`єкт нерухомого майна визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, проте матеріали клопотання не містять постанову про визнання речових доказів.
Крім того, відповідно до узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особами, обвинувальний акт щодо яких передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
В даному випадку жодній особі у вказаному кримінальному провадженні не пред`явлено підозри та розмір, завданих кримінальним правопорушенням, збитків належним чином не визначено.
За встановлених обставин клопотання СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000676 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про накладення арешту на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1