Справа №469/898/15-к 04.07.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000461 за апеляційною скаргою прокурора Березанського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017р., стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рогань, Харківського району, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення та просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, виправдано із-за недоведеності, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_6 , суд не повно дослідив обставини справи, а саме - допитав у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на допиті яких постійно наполягала сторона обвинувачення.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких, на думку прокурора, може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Просить під час апеляційного розгляду, повторно дослідити докази в кримінальному провадженні.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого вважає вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим, а апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню.

Вказує, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 викликалися судом в судове засідання не менше десяти разів, протягом двох років слухання справи, даних про фактичне місцезнаходження вказаних потерпілих стороною обвинувачення суду не надано, а вжитими судом заходами їх місцезнаходження встановити не виявилося можливим.

Зауважує, що суд повно та всебічно дослідив та вивчив доказову базу, надану стороною обвинувачення, вірно надавши оцінку доказам та належним чином мотивувавши прийняте рішення, прийшов обґрунтованого висновку про не доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині.

Не погоджується сторона захисту із заявленим клопотанням прокурора про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та вказує, що дана вимога прокурора не відповідає приписам кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України таке клопотання задовольняється виключно за умови, що такі обставини досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000461 від 13.07.2014 року , органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України грабіж, а саме: у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

12.07.2014 року приблизно о 03:00 год., точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, ОСОБА_6 за попередньою змовою з двома невстановленими в ході проведення досудового розслідування особами, маючи умисел на заволодіння чужим майном та оберненням його на свою користь, повторно, відкритим шляхом поєднаним з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, яке виражалось в зв`язуванні скотчем кистей рук та ніг потерпілих, штовханні, погрожуванні застосування фізичної сили відносно них за допомогою невстановленого в ході проведення досудового розслідування предмету, в салоні автобусу «Ікарус», державний номер НОМЕР_1 , який перебував на 73 км. автошляху М-14 Е-58 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», відкрито заволодів особистими речами водія автобуса, а саме: мобільним телефоном марки «Nokia 6020» вартістю 250 грн., грошовими коштами в сумі 1500 грн., золотим ланцюжком вагою 20 грам 585 проби, вартістю 4713 грн., належні ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мобільним телефоном «Stell S 1-01» вартістю 275 грн., грошовими коштами в сумі 1000 грн., належні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також грошовими коштами, які знаходилися в сейфі автобусу та належать ПП «Крупнікова» в особі ОСОБА_12 в сумі 88 990 грн.

З місця вчинення злочину ОСОБА_6 та двоє невстановлених осіб зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 6463 гривень, ОСОБА_10 матеріальний збиток на загальну суму 1275 гривень, ОСОБА_12 матеріальний збиток в сумі 88 990 грн.

Вказані дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України «Грабіж», тобто вчинення відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Виправдовуючи ОСОБА_6 суд зазначив, що прокурором не надано суду жодного переконливого доказу, який би свідчив про причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті.

В зв`язку з цим, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, із-за недоведеності, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_7 , на підтримку вимог апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України

Згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 даних вимог законів та Конституції дотримався.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Обвинувачений ОСОБА_6 , як в судовому засіданні суду першої інстанції так і в апеляційному суді свою причетність до інкримінованого йому злочину заперечував. Надати показання суду щодо пред`явленого йому обвинувачення відмовився на підставі ст.63 Конституції України.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до подій, що мали місце 12.07.2014р. в салоні автобусу «Ікарус», державний номер НОМЕР_1 , та заволодіння обвинуваченим належними їй грошовими коштами в сумі 88 900 грн, не підтвердила, пояснила суду, що обвинуваченого вона раніше ніколи не бачила, претензій до нього не має, про грабіж їй нічого не відомо.

Надані стороною обвинувачення суду докази, а саме - витяг з кримінального провадження 0000461 від 13.07.2014 року (Т.1, а.п.208); рапорт чергового Березанського РВ УМВС України в Миколаївській області від 12.07.2014 року (Т.1, а.п.209); рапорт ОЧ Березанського РВ УМВС України в Миколаївській області від 12.07.2014 року (Т.1, а.п.210); протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.07.2014 року (Т.1, а.п.211-212); протокол огляду транспортного засобу від 12.07.2014 року з фототаблицями (Т.1, а.п.215-223) про огляд автобусу «Ікарус» д. н. НОМЕР_1 , ; протокол огляду місця події від 12.07.2017 року (Т.1, а.п.224) про огляд території автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» 73 км; довідки щодо вартості викраденого майна, свідчать лише про факт вчинення стосовно потерпілих невідомими особами злочину, кваліфікованого органами досудового розслідування за ч.2 ст.186 КК України, а також про вартість майна, яке було об`єктом злочинного посягання.
Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив у вироку, що будь-яких даних, які б свідчили про причетність ОСОБА_6 до події злочину, вказані докази не містять.

Не мають також жодного доказового значення і досліджені судом першої інстанції: протокол обшуку квартири за місцем проживанням обвинуваченого від 07.10.2014 року (Т.1, а.п.236-243), протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.10.2014 року (Т.1, а.п.244-248), протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 29.07.2015 року (Т.2, а.п.28-29), оскільки вказані докази лише свідчать про проведення органом досудового розслідування певних слідчих дій, в ході яких, будь яких доказів, які б свідчили про причетність до злочину обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено.

Не містять також будь-яких даних на підтвердження причетності обвинуваченого до інкримінованого йому злочину досліджені судом протоколи проведення слідчого експерименту з фототаблицями за участю потерпілого ОСОБА_11 від 20.12.2014 року (Т.2, а.п.6-9) та за участю потерпілого ОСОБА_10 від 20.12.2014 року (Т.2, а.п.10-13). Під час проведення зазначеної слідчої дії потерпілі лише пояснили про обставини вчинення стосовно них злочину, проте не зазначили даних які б могли ідентифікувати осіб що вчинили злочин..

Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, обґрунтовано не прийняв до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_6 протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.09.2014 року (Т.3, а.п.229-231) та від 05.12.2014 року (Т.3, а.п.232-235), згідно даних яких потерпілий ОСОБА_11 на фото №3 (Т.3, а.п.229), а потерпілий ОСОБА_10 на фото №2 (Т.3, а.п.232) впізнають обвинуваченого ОСОБА_6 , як особу, що 12.07.2014 року вчинила відносно них грабіж. Оскільки суд був позбавлений можливості перевірити дані, які містяться в зазначених процесуальних документах, шляхом допиту потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , так як стороною обвинувачення не було забезпечено явку даних осіб до суду.

Крім того, з метою перевірки вказаних доказів на належність, достовірність та допустимість, судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_13 , який зазначений понятим в протоколі про впізнання особи за фотознімками потерпілим ОСОБА_10 . Разом з тим, вказаний свідок не зміг надати суду показання щодо обставин проведення даної слідчої, лише пояснив, що він дійсно був понятим при якійсь слідчій дії по даній справі. Однак, що при цьому відбувалось він не пам`ятає.

Окрім того, в протоколі про впізнання особи за фотознімками потерпілим ОСОБА_11 зазначено, що він впізнав особу під №3 за зростом, статурою спортивної тілобудови та короткою стрижкою. Натомість, наявні в даному протоколі фотознімки, за якими проводилось впізнання потерпілим, не містять даних щодо зросту та статури як ОСОБА_6 (на якого вказав потерпілий), так і статистів. А тому достовірність даних даного протоколу викликає обґрунтовані сумніви.

За такого, висновки суду першої інстанції про те, що дані, які містяться в протоколах впізнання, не є достатніми для доведеності винуватості ОСОБА_6 у відкритому заволодінні майном потерпілих 12.07.2014 року, є обґрунтованими. Оскільки, обставини, що зазначені у даних доказах не були підтверджені в судовому засіданні самими потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Суд також обґрунтовано зазначив у вироку про неприйнятність, як доказу по справі, даних відеозапису з камер відеоспостереження за 11.07.2014 рік, який надала органу досудового розслідування потерпіла ОСОБА_12 (Т.3, а.п.234-235). Оскільки особа, що зафіксована на відеоматеріалах диску, не ідентифікована, а тому суд немає можливості визначитись, що саме обвинувачений ОСОБА_6 зафіксований на даному відеозапису.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб (грабіж), забезпечується неналежними доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.

Згідно положень ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотриманні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор стверджує, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду, а саме безпідставно судом не допитані потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Проте, такі твердження прокурора є неспроможними, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать про протилежне.

За вироком суду першої інстанції, інкриміноване ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України визнано не доведеним з мотивів не надання стороною обвинувачення жодних доказів, які б свідчили про причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення, за обставин, викладених в обвинувальному акті.

У відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих і порядку, передбаченому статтею 225 КК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Вивченням матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено наступне: потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у судове засідання суду першої інчтанції викликалися неодноразово (Т.1, а.п.180-183, 201, 203, Т.2, а.п.92, 101, 156, 160-162, 167-168, 172, 220-221, 249-250, Т.3, а.п.5-6, 35-36, 65-66, 94-95, 109-110, 135, 137-138, 169, 173, 175, 177, 190-191, 207, 211, 227-228). Судом неодноразово направлялись на адресу потерпілих ( яка зазначена в обвинувальному акті) судові повістки про виклик їх до суду. Однак, на розгляд кримінального провадження до суду вони не з`являлися, причину неявки суду не повідомляли, у зв`язку з чим, судовий розгляд неодноразово відкладався на протязі двох років.

Разом з тим, під час судового розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Так, судом неодноразово за клопотанням прокурора постановлювались ухвали про примусовий привід свідків та проведення дистанційного судового провадження для допиту потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_14 в режимі відеоконференції з Фрунзенським, Жовтневим та Харківським районними судами м. Харкова. Проте, стороною обвинувачення, на якій, відповідно до положень ч.1 ст. 92 КПК, лежить обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, явка вказаних осіб в судове засідання не забезпечена. Будь яких заходів для встановлення місця перебування вказаних осіб та забезпечення їх явки до суду стороною обвинувачення не застосовано.

Тому, посилання прокурора в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду та істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є неспроможними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 стороною обвинувачення суду не надано. Вичерпана можливість їх отримання з огляду на те, що після інкримінованої обвинуваченому події сплинув значний час (майже 4 роки). Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_6 до інкримінуємого йому злочину, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.

Крім того, прокурором, з посиланням на вимоги ст. 412 КПК України, ставиться питання про скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, проте жодної з підстави для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, визначених ст. 415 КПК України, в апеляційній скарзі не зазначено.

За такого, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку стосовно ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що просить апелянт.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Березанського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_6 , яким його виправдано за ч.2 ст.186 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: