Сарненський районний суд
_____________________________________________________________________________________ Справа № 571/20/18
Провадження № 1-кп/572/144/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2018 року м.Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Сарни кримінальне провадження №0000256 від 27.11.2017 року про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вельбівно Острозького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1. ст.135, ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Сарненського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000256 від 27.11.2017 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1. ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

В судовому засіданні прокурором було подано клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 - тримання під вартою на 60 діб. Своє клопотання обґрунтовує тим, що на даний час ризики передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою не зменшились і надалі продовжують існувати. Наявність зазначених ризиків обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 на час вчинення ДТП знаходився в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем MITSUBISHI L 200, зник з місця події та був затриманий односельчанами. ОСОБА_5 проживає в одному селі із свідками і тому може незаконно впливати на них у кримінальному провадженні. Також обвинувачений проживає в прикордонній зоні, що дає ймовірність вважати, що останній може покинути територію України, тобто перетнути кордон, а також вчинення ним тяжкого злочину, за який передбачена міра покарання у виді позбавлення волі від 3 до 8 років, існує ймовірність того, що перебуваючи на волі ОСОБА_5 може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про наявність ризику, зазначеного в п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Також обвинувачений не має постійного місця роботи, не має постійного джерела доходу, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, будучи в стані алкогольного сп`яніння без посвідчення водія, наслідком якого стала смерть молодої матері двох малолітніх дітей. З огляду на вказані обставини, є підстави стверджувати, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_5 не зможе запобігти ризикам зазначеним у клопотанні.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 заперечують проти задоволення клопотання прокурора, просять змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Вислухавши доводи сторін кримінального провадження, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу з тримання під варту на домашній арешт та питання продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Так, відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд, враховуючи, що обставини по справі з часу обрання запобіжного заходу не змінились, а ризики передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого заходу забезпечення кримінального провадження, а також те, що він обвинувачуються в скоєнні зокрема тяжкого кримінального правопорушення, злочин вчинив в стані алкогольного сп`яніння, з місця події зник, не надав медичної допомоги потерпілій, проживає в прикордонній зоні, тому може покинути територію України, доцільно вирішувати питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважаючи його таким, що відповідає характеру та тяжкості діяння, що інкримінується обвинуваченому, відповідності особі обвинуваченому та запобіганню можливості перешкоджати інтересам правосуддя, зокрема і ухиленню від суду, а тому, суд приходить до висновку про відсутність на даний час підстав для обрання обвинуваченому інших більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, інших даних.

Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи за і проти звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її настільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldova).

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

У разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років. Судом враховується вік та стан здоров`я ОСОБА_5 , що не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 встановлений ухвалою суду від 29.08.2018 року закінчується 28 вересня 2018 року, тому строк тримання під вартою обвинуваченому необхідно продовжити, перелічені вище обставини обумовлюють висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

На підставі наведеного та керуючись ст. 183, 197 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу задоволити частково.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вельбівно Острозького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , - тримання під вартою, продовжити на 30 днів до 27 жовтня 2018 року.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає .

Суддя ОСОБА_1