Постанова

Іменем України
12 червня 2018 року

м. Київ
справа № 638/11850/16-к

провадження № 51-1700км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003300, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , двічі судимого, останнього разу вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України на 5 років позбавлення волі; звільненого умовно-достроково 21 лютого 2014 року за ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2014 року на не відбуту частину покарання 1 рік 6 місяців 15 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки і на нього покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Апеляційним судом Харківської області вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2016 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано та 13 червня 2017 року ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
ОСОБА_6 взято під варту в залі суду; ухвалено обчислювати початок строку відбування покарання засудженому з 13 червня 2017 року.
ОСОБА_6 визнаний винним у відкритому викраденні чужого майна повторно за таких обставин.
20 червня 2016 року приблизно о 14.00 год, будучи у стані алкогольного сп`яніння, прийшовши до продуктового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , та побачивши, що продавець ОСОБА_8 спить за торгівельним прилавком, а в торгівельному залі знаходиться лише малолітня ОСОБА_9 , вирішив відкрито заволодіти грошовими коштами ФОП « ОСОБА_10 », який здійснює у приміщенні підприємницьку діяльність.
Діючи повторно, ОСОБА_6 підійшов до прилавку, за яким спала ОСОБА_8 , та, не зважаючи на присутність малолітньої ОСОБА_9 , яка зробила зауваження щодо припинення протиправних дій, відкрив ящик касового апарату та викрав грошові кошти, які знаходились в ньому.
Своїми злочинними діями засуджений спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 3100 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить вимогу про зміну вироку суду апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про неможливість застосування відносно нього ст. 75 КК України та необгрунтовано скасував вирок суду першої інстанції, яким його було звільнено від відбування призначеного покарання. Вважає, що вирок апеляційного суду не вмотивований належним чином. Крім того, у доповненні до касаційної скарги засуджений звертає увагу, що його злочинні дії не носили відкритий характер, оскільки продавець магазину спала і не бачила, як він заволодів грошима, а тому його дії необхідно кваліфікувати як таємне викрадення чужого майна.

Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений і його захисник підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, вважав, що вирок апеляційного суду необхідно залишити без зміни.
Мотиви Суду
Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювались, переконавшись у правильності розуміння змісту цих обставин і добровільності такої позиції учасників судового провадження, роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Зокрема, засуджений ОСОБА_6 визнав в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, які викладені у вироку. При цьому він не оспорював того факту, що заволодів грошовими коштами в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у присутності малолітньої ОСОБА_9 , яка зробила йому зауваження щодо припинення протиправних дій. Наведене свідчить про те, що дії ОСОБА_6 були відкритими для останньої. За таких обставин підстав вважати, що судом надано неправильну правову оцінку діям засудженого, і вони мають бути кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна, немає.
Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд необгрунтовано дійшов висновку щодо неможливості його виправлення без відбування покарання, внаслідок чого обрав покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, є безпідставними.

З вироку суду апеляційної інстанції видно, що суд, перевіряючи в апеляційному порядку вирок першої інстанції щодо ОСОБА_6 , звернув увагу, що, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував обставини, які свідчать про те, що застосування ст. 75 КК України не сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому апеляційний суд правильно врахував, що ОСОБА_6 , будучи двічі судимим за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, за які відбував покарання у місцях позбавлення волі, не зробив для себе належних висновків і знову вчинив тяжкий корисливий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а отже, і про необгрунтованість рішення суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Покарання, призначене ОСОБА_6 , відповідає вимогами ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку апеляційного суду, про що йдеться у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , перевіркою кримінального провадження встановлено не було.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3