У Х В А Л А
Іменем України
15 травня 2018 року
слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю заявника адвоката ОСОБА_2 , при секретарі ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,-
ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга представника власника майна ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна.
Скарга обґрунтована тим, що у провадженні вказаного органу досудового розслідування здійснюється слідство у кримінальному провадженні, відомості про яке зареєстровані в ЖЕО від 26.03.2018 за № 22816, відповідно до цих яких слідчий ОСОБА_5 під час проведення мирної акції громадського протесту за адресою м. Київ, проспект Перемоги, 14, вилучив брезентовий намет УСБ-56.
Отже, вказана річ з моменту переходу її під контроль слідчого набула статусу тимчасово вилученого майна. У той же час подальша доля зазначеного намету не вирішена, арешт не накладений, власнику він не повернутий.
У зв`язку з цим представник власника майна просила ухвалити рішення про повернення брезентового намету його власнику ОСОБА_4 .
У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_2 скаргу підтримала, наполягала на її задоволенні з наведених вище підстав.
Слідчий Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, до суду не прибув, про наявність поважних причин неявки суд не повідомив.
Зазначена обставина в силу ч.3 ст.306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.
Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про таке.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове вилучення об`єктів власності є позбавленням володільця майна можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що вилучення у будь-якої особи належного їй на законних підставах майна у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
У контексті скарги, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності фактично примусового вилучення з володіння та користування особи транспортного засобу.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).
Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.
Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки має запобігти зловживанню стороною обвинувачення такими повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Як встановлено під час розгляду скарги, слідчим Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві вилучений ОСОБА_5 вилучений намет брезентовий УСБ-56, який доставлений до управління поліції та власнику не повернутий.
Слідчий, не прибувши до суду та не спростувавши наведені заявником обставини, позбавив слідчого суддю можливості взяти до уваги інші обставини, ніж ті, що зазначені заявником.
Отже, слідчий суддя вважає встановленим, що вилучене майно перебуває під контролем відповідальних працівників Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві.
Статтею 169 КПК визначено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене, у випадках, передбачених ч.5 ст.171 КПК, тобто у разі, якщо слідчий не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно.
У силу ч. 5 ст.171 КПК наслідком невиконання зазначеного припису є негайне повернення вилученого.
Слідчий суддя також бере до уваги, що в силу ч.1 ст.100 КПК речовий доказ, який вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Виключенням з цього правила є вилучення певного майна внаслідок тимчасового доступу до речей та документів (ст. 160-166 КПК) або через накладення на нього арешту (ст. 170-174 КПК).
Як вище зазначено, під контроль слідчого майно ОСОБА_4 перейшло 26.03.2018, арешт на нього не накладений.
Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 169, 171, 236, 303, 309, 376, 395, 532 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Скаргу адвоката ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задовольнити.
Зобов`язати відповідальних працівників Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві повернути ОСОБА_6 або його представнику (за наявності документально підтверджених повноважень) намет брезентовий УСБ-56, вилучений 26.03.2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1