АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю:

представника третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , що діє в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2017 р. про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній адвокат ОСОБА_5 просить оскаржувану ухвалу слідчого судді від 20.11.2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль «Шевролет Авео», д/н НОМЕР_1 .

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 20 листопада 2017 р. було задоволене клопотання слідчого, накладений арешт на автомобіль «Шевролет Авео», д/н НОМЕР_1 , шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що розслідуваною подією є дорожньо-транспортна пригода, що мала місце близько 04:15 годин 18.11.2017 р. за участю вищевказаного автомобіля, у межах якої його пасажирам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження. Даний автомобіль відповідає критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим накладення на нього арешту у такому статусі грунтується на законі та є доцільним.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є необґрунтованою, безпідставною та винесена в порушення вимог КПК України.

Вказує, що у межах кримінального провадження арешт не міг бути накладений на майно особи, яка не є підозрюваним, а також клопотання слідчого було розглянуте без участі власника майна та за відсутності цивільного позову або визначеного розміру заподіяної матеріальної шкоди.

Крім того зазначає, що кримінальне провадження № 000236 було постановою слідчого від 11.06.2018 р. закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а отже оскаржувану ухвалу було постановлено за відсутності достатніх та належних доказів, які вказували б на вчинення кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_5 , яка апеляційну скаргу підтримала; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому процесуальним законом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Цей перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається з наданих матеріалів, близько 04:15 годин 18.11.2017 р. на автошляху Дніпро-Запоріжжя мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , пасажирам автомобіля «Шевролет Авео», д/н НОМЕР_1 , були заподіяні тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

Зважаючи на те, що вказаний автомобіль залишив на собі сліди даної пригоди, які могли бути використані як докази фактів або обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та доступ до нього міг бути необхідний експертам, даний автомобіль відповідав критеріям ст. 98 КПК України для речового доказу, а отже накладення на нього арешту у такому статусі ґрунтувалося на законі та було виправданим.

Доводи апелянта щодо накладення арешту на майно особи, яка не є підозрюваним, а також за відсутності у даному кримінальному провадженні цивільного позову або визначеного розміру заподіяної матеріальної шкоди, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України арешт на речовий доказ накладається незалежно від вказаних обставин, лише з самих міркувань відповідності його критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Посилання апелянта на недостатню обґрунтованість підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КПК України, не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про застосування забезпечувального заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення. На думку колегії суддів, сам факт отримання пасажирами автомобіля «Шевролет Авео», д/н НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості давав достатні підстави ґрунтовно припускати наявність ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на постанову слідчого від 11.06.2018 р. про закриття кримінального провадження № 000236 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення з огляду на те, що вони не обгрунтовують вимоги апеляційної скарги.

Так, прийняття вказаного процесуального рішення не свідчить про те, що на етапі постановлення оскаржуваної ухвали слідчий суддя не мав для цього належних і достатніх підстав, а отже не свідчить про її незаконність або необґрунтованість.

Крім того, процесуальним законом передбачена спеціальна процедура вирішення питання про долю речових доказів у зв`язку із закриттям кримінального провадження, а саме відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про звільнення майна з-під арешту у такому випадку підлягає вирішенню ухвалою слідчого судді суду першої інстанції, постановленою на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 КПК України.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_5 не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 р. про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3