Постанова

Іменем України
8 травня 2018 року

м. Київ
справа № 357/8420/16-к

провадження № 51-408 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 7 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003269, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бакали Білоцерківського району Київської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 1 червня 2006 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, за ч. 1 ст. 162 КК до остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) 22 квітня 2013 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ч. 3 ст. 185 КК до чотирьох років позбавлення волі та звільненого 26 січня 2016 року від відбування покарання умовно-достроково на один рік три місяці чотири дні,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна, а на підставі ст. 71 КК до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2013 року та остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано до покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 27 червня 2016 року по 27 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 7 червня 2017 року вирок місцевого суду залишено без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення за період з 27 лютого 2017 року по 7 червня 2017 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 27 червня 2016 року о 23 год 30 хв., будучи раніше судимим за вчинення злочину, передбаченого ст. 187 КК, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на проспекті Князя Володимира, навпроти домоволодінь будинку АДРЕСА_2 , вчинив розбійний напад на ОСОБА_7 , у ході якого схопив потерпілу за волосся та приставив до її шиї лезо ножа, при цьому погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, заволодів її жіночою сумкою вартістю 480 грн та речами, що в ній знаходились: мобільними телефонами марки «Apple iPhone4» вартістю 1615 грн і «Нокіа» вартістю 209 грн з сім-картками оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» вартістю 265 грн кожна; фотоапаратом марки «SamsungPL-120» вартістю 475 грн. У подальшому ОСОБА_6 з цим майном побіг у напрямку вул. Робітничої м. Біла Церква Київської області та був затриманий.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції (далі прокурор), просить скасувати ухвалу апеляційного суду в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовує тим, що всупереч вимог ст. 65 КК суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не в повній мірі врахував дані про його особу, котрий неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, спосіб вчинення злочину, поведінку останнього під час і після вчинення злочину, думку потерпілої про призначення винному суворого покарання. Прокурор вказує, що наявність на утриманні ОСОБА_6 малолітньої дитини, на що послався суд, не підтверджена даними кримінального провадження. Стверджує, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки належно не перевірив доводи, викладені у його апеляційній скарзі,та не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та просила її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, засудженого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

За змістом касаційної скарги прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК та врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Крім того, суд врахував обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також дані про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі й за вчинення розбою, вчинив злочин у період умовно-дострокового звільнення, зважив на думку потерпілої про призначення винному суворого покарання.

Водночас, суд взяв до уваги, що за даними характеристики дільничного офіцера поліції ОСОБА_6 за місцем проживання характеризувався позитивно, є інвалідом з дитинства III групи та в зв`язку з цим пенсіонером, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , 2012 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства, з обранням йому міри покарання в межах санкції ч. 2 ст. 187 КК та призначенням остаточного покарання за сукупністю вироків у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання є співмірним протиправному діянню й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного ОСОБА_6 , зазначивши, що таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК. А тому, на думку суду, вважати, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог ст. 419 КПК, підстав немає.
При цьому, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі прокурором не наведено. Отже, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:

ухвалу Апеляційного суду Київської області від 7 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3