АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 09 серпня 2018 року, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року,

за участі: прокурора власника майна адвоката ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_6 , а саме:
- мобільний телефон Apple IPhone 7 Plus imei НОМЕР_1 у кількості 1 шт.;
- сім карта Київстар з абонентським номером НОМЕР_2 у кількості 1 шт.;

В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначив, що з метою забезпечення збереження речових доказів, вбачається наявність правових підстав для накладення арешту на вищевказане майно.

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в які просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити повністю в арешті майна, яке на праві власності належить ОСОБА_6 .

Щодо строку апеляційного оскарження, адвокат зазначає, що розгляд клопотання слідчого відбувся без участі власника майна та його представника, копія ухвали останнім не направлялась, а була отримана ОСОБА_5 13 липня 2018 року особисто, що підтверджується відповідною заявою та розпискою на ній.

Автор апеляційної скарги вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Так, адвокат звертає увагу на прострочення строку звернення слідчого з клопотанням про арешт майна, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Стверджує, що ОСОБА_6 не повідомлений про підозру в жодному кримінальному провадженні.

Зазначає, що в порушення п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, слідчий не довів наявність мети та підстав накладення арешту на майно.

Крім того, як стверджує автор апеляційної скарги, слідчий суддя мотивуючи накладення арешту вказав, що з метою забезпечення збереження речових доказів вбачається наявність підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_9 . Таким чином слідчий суддя послався на необхідність арешту майн невідомої особи, що не має жодного відношення до ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості якого 16 вересня 2014 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0008030, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 256, ч. ст. 115, ч. 1 ст. 289, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263. ч. 2 ст. 345, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 377 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що на території України діє злочинна організація, до якої входять особи, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності, колишні та діючі співробітники правоохоронних органів, а також інші особи, які зорганізувалися у стійке ієрархічне об`єднання з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів проти життя, здоров`я, свободи, недоторканності та власності осіб. У продовж 2016 - 2018 років учасниками злочинної організації із застосуванням фізичного насильства вчинено ряд тяжких та особливо тяжких злочинів на території м. Києва, Київської області та інших регіонів України.

У період з червня 2015 року до лютого 2017 року, учасники злочинної організації, діючи у складі організованої групи, шляхом погроз застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілої та її близьких родичів, а також застосування такого насильства відносно потерпілої ОСОБА_10 , вимагали у останньої здійснити передачу грошових коштів у сумі 500 000 доларів США.

Встановлено, що ОСОБА_11 , будучи службовою особою - оперуповноваженим відділу по боротьбі з міжнародними та етнічними організованими групами і злочинними організаціями УКР ГУ НП в Київській області, у період з 08 год. 37 хв. по 14 год. 00 хв. 17 листопада 2017 року, перебуваючи за адресами: АДРЕСА_1 та Київська обл., Вишгородський р-н, с. Хотянівка, вул. Молодіжна, буд. № 14, діючи умисно, з метою особистого незаконного збагачення за рахунок чужого майна та чужих грошових коштів організував вимагання та сам вимагав від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з іншими співучасниками передачі їм автомобіля марки «BMW X6», д.н.з. НОМЕР_3 , та 20 000 доларів США, погрожуючи потерпілим їх затриманням, поміщенням до дитячого будинку-інтернату їх сина ОСОБА_14 та пошкодженням їх майна під час проведення обшуку у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
16 травня 2018 року ОСОБА_11 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189 КК України КК України.

Під час здійснення процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні, досліджуються обставини причетності до вчинення вказаного й іншими особами та виявлення речей та документів, які мають істотне значення по справі. У зв`язку із чим, 16 травня 2018 року було проведено огляд місця проживання ОСОБА_6 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_3 та транспортного засобу «BMW 535», д.н.з. НОМЕР_4 .

16 травня 2018 у порядку, передбаченому ст.ст. 233, 237 КПК України, за письмовим дозволом користувача транспортного засобу, проведено огляд транспортного засобу BMW 535, д.н.з. НОМЕР_4 , який на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За результатами вищезазначеного огляду виявлено та вилучено наступні предмети та речі:

- мобільний телефон Apple IPhone 7 Plus imei НОМЕР_1 ;

- сім-карта мобільного оператору ПрАТ «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_2 .

Таким чином, у відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, орган досудового розслідування прийшов до переконання, що є достатні підстави вважати, що речі, вилучені 16 травня 2018 року під час проведення обшуку у зазначеному вище автомобілі, можуть відповідати критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

У зв`язку з викладеним вище, 16 травня 2018 року вмотивованою постановою прокурора вказані вище речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

23 травня 2018 року прокурор відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , яке вилучене 16 травня 2018 року під час огляду транспортного засобу BMW 535, д.н.з НОМЕР_4 , а саме: мобільний телефон Apple IPhone 7 Plus imei НОМЕР_1 у кількості 1 шт.; сім карта Київстар з абонентським номером НОМЕР_2 у кількості 1 шт.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року, зазначене клопотання було задоволено.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, а саме забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Під час розгляду апеляційної скарги, колегія суддів, перевіривши дотримання слідчим суддею вимог ст.ст. 132, 170, 171, 172, 173 КПК України і взявши до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону, прийшла до переконання, що постановляючи оскаржувану ухвалу слідчий суддя місцевого суду вищезазначених вимог закону дотримався.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0008030, про накладення арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_6 , а саме: мобільний телефон Apple IPhone 7 Plus imei НОМЕР_1 та сім карту Київстар з абонентським номером НОМЕР_2 , слідчий суддя, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про задоволення клопотання слідчого, оскільки арештоване майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98, ч. 2 ст. 167 КПК України, та є предметом кримінального правопорушення.

Такі висновки слідчого судді цілком доведені матеріалами кримінального провадження, специфікою обставин вчинення та розслідування самого злочину, що потребує проведення певних слідчих дій. Арештоване майно може бути доказом злочину, відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, що підтверджується відповідним процесуальним рішенням, а саме постановою прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , від 16 травня 2018 року про визнання вищевказаного майна речовим доказом (а.п.195-197). Метою ж арешту майна є забезпечення кримінального провадження, його завданням є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що прямо передбачено ст. 170 КПК України в якості правових підстав застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у право власності ОСОБА_6 з потребами кримінального провадження, та застосував найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який на думку колегії суддів не призведе до наслідків, які суттєво негативно позначаться на інтересах власника майна чи інших осіб.
Крім того, матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно, порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Крім того, відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року № 223-559/0/4-13, у разі подання особами, визначеними у ст. 174 КПК, скарги на ухвалу слідчого судді суду першої інстанції про арешт майна у зв`язку з необґрунтованістю його накладення, судді судів апеляційної інстанції мають перевірити, чи подавалось цими особами клопотання про скасування цього заходу забезпечення слідчому судді місцевого суду та в разі негативної відповіді на зазначене питання, можуть залишити ухвалу без змін. Іншими словами, з підстави необґрунтованості накладення арешту на майно, особи, перелік яких визначено у ч. 1 ст. 174 КПК, вправі звернутися до слідчого судді суду першої інстанції із клопотанням про скасування ним своєї ухвали (абз. 2 ч. 2 ст. 174 КПК), а уже потім, у разі незгоди з прийнятим рішенням, вправі оскаржити ухвалу про арешт майна в апеляційному порядку згідно зі ст. 309 КПК.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна було здійснено без повідомлення та участі фактичного власника майна ОСОБА_6 або його адвоката, то вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Твердження автора апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_6 не повідомлений про підозру в жодному кримінальному провадженні, - не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови у накладенні арешту, оскільки накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів можливо на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, що у цьому випадку і мало місце з огляду на наявність постанови про визнання майна речовим доказом.

Посилання автора апеляційної скарги на те, що слідчий пропустив строк звернення з клопотанням про арешт майна, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України, є непереконливими, оскільки спростовуються матеріалами провадження та були відомі та враховані слідчим суддею.

Не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і твердження про те, що слідчий суддя послався на необхідність арешту майна невідомої особи, що не має жодного відношення до ОСОБА_6 , оскільки адвокат та власник майна не позбавлений права звернутися до місцевого суду із заявою про виправлення описки в судовому рішенні, а також з його роз`ясненням.

Інші доводи на які посилається ОСОБА_5 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, автором апеляційної скарги не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , навіть з урахуванням усіх викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_6 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-сс/796/3857/2018 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_15 Доповідач: ОСОБА_1