ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Єдиний унікальний номер судової справи 201/5648/18
Номер провадження 1-кс/201/4009/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2018 року Жовтневий районний суд
міста Дніпропетровська
у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
за участі учасників судового провадження:
особи, яка подала клопотання - адвоката ОСОБА_3 ,

прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у справі № 201/2349/17 у кримінальному провадженні № 00000885, -

встановив:
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 подав до суду клопотання, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у справі № 201/2349/17 у кримінальному провадженні № 00000885 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 на праві власності.

В обґрунтування доводів поданого клопотання адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 посилається на те, що у провадженні слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000885 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 368-2, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Адвокатом звертається увага на те, що 13 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 00000885 ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/2349/17 було арештовано майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування майном (позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування майном). У поданому клопотанні указується на необґрунтованість накладеного арешту на нерухоме майно. В порушення вимог статті 170 КПК України як слідчим, так і слідчим суддею не вказано підставу та мету арешту майна, яке належить ОСОБА_5 на праві власності. У клопотанні наголошується на тому, що у даному провадженні був проведений обсяг слідчих дій, зокрема допитані у якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Наголошується у клопотанні на тому, що на даний час потреба у арешті відпала.

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав клопотання, просив його задовольнити.

Прокурор відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 не заперечував проти скасування арешту майна.

Суд, вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали за клопотанням, співставивши доводи викладені в ньому із вимогами кримінального процесуального закону, приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання виходячи з такого.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у справі № 201/2349/17 було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування майном (позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування майном).

Із ухвали слідчого судді про накладення арешту вбачається, що слідчим управлінням прокуратури Дніпропетровської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000885 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 368-2, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366-1 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що на території Дніпропетровської області протягом 2016 року посадові особи Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 будучи службовими особами, які займають відповідальне становище, за попередньою змовою між собою та невстановленими особами, всупереч інтересам служби, організували систематичне отримання від фізичних осіб неправомірної вигоди за невчинення процесуальних дії відповідно до Кримінального процесуального законодавства України відносно останніх та об`єктів нерухомості, які незаконно відчужуються.

Крім того, встановлено, що прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, будучи особою, яка займає відповідальне становище, 29 листопада 2016 року у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9 , з метою фактичного отримання для себе речових прав на квартиру АДРЕСА_2 та приховування отриманих активів, організував укладання та нотаріальне посвідчення ряду договорів щодо зазначеного нерухомого майна, а саме договору дарування, договору позики, договору іпотеки.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79645808 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 . На підставі договору іпотеки № 2626 (іпотекодержатель ОСОБА_6 , основне зобов`язання 50 000, 00 грн. за договором позики № 2625) на зазначену квартиру накладено обтяження (заборона відчуження).

На підставі викладеного, слідчий просив суд накласти арешт на нерухоме майно, шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування майном (позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування майном).

Слідчий суддя, вислухавши думку прокурора, а також дослідивши матеріали клопотання та надані суду матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про те, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дані викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою встановлення відомостей про обставини вчинення зазначеного кримінального правопорушення даний захід є необхідним.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Наявними матеріалами підтверджено, що із клопотанням про скасування арешту майна звернувся адвокат в інтересах ОСОБА_5 .

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 .

У ході розгляду клопотання було встановлено, що при накладенні арешту на майно слідчий суддя вказав в ухвалі, що ОСОБА_6 , будучи особою, яка займає відповідальне становище, 29 листопада 2016 року у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9 , з метою фактичного отримання для себе речових прав на квартиру АДРЕСА_2 та приховування отриманих активів, організував укладання та нотаріальне посвідчення ряду договорів щодо зазначеного нерухомого майна, а саме договору дарування № 2624 від 29 листопада 2016 року, договору позики № 2625 від 29 листопада 2016 року, договору іпотеки № 2626 від 29 листопада 2016 року.

Таким чином, підставою для накладення арешту на власність ОСОБА_5 фактично послугували, як було встановлено в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000885, неправомірність дій службової особи прокуратури стосовно отримання для себе речових прав на цю квартиру.

Разом з цим власник майна ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000885 має статус свідка. Відомості про те, що із арештованим майном проводяться які-небудь слідчі дії також у справі відсутні.

При вирішенні питання про скасування арешт слідчий суддя ураховує позицію прокурора, який не заперечував проти скасування арешту.

Зазначені обставини підтверджуються вивченими слідчим суддею матеріалами, в той час як в них не міститься обґрунтованих фактичних даних, які б свідчили про необхідність подальшого арешту у цьому кримінальному провадженні.

Разом з цим слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним .

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.

Заявнику наразі належить на підставі вчиненого правочину арештоване майно і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину (договору купівлі-продажу).

Звертається увага на те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно із ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчий суддя відзначає, що арешт на майно діє з лютого 2017 року і порушує розумні строки такого заходу забезпечення кримінального провадження та визначений цивільним законодавством зміст права власності (розпорядження, володіння, користування).

Пунктом 18 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Зважаючи на викладене, вимоги клопотання про скасування арешту, накладеного у цьому кримінальному провадженні на майно підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 173, 174, 376 КПК України, суд, -

ухвалив:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у справі № 201/2349/17 у кримінальному провадженні № 00000885, задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у справі № 201/2349/17 у кримінальному провадженні № 00000885 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування майном (позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування майном), скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1