АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/643/18 Справа № 175/471/18 Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора
третьої особи, щодо майна якої
вирішується питання про арешт ОСОБА_6
представника третьої особи, щодо майна
якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7
слідчого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000560,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року частково задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 , та накладено арешт на нерухоме майно: земельну ділянку кадастровий номер 0:02:009:0702 та житловий будинок, розташовані за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином та використовувати вказане майно у будь-який спосіб, власником якого згідно відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_6 ІПН НОМЕР_1 .
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що при вирішенні питання про арешт майна суд враховує правову підставу для арешту майна, а також наслідки арешту майна, якими є фактичне позбавлення осіб можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. З метою забезпечення збереження речових доказів, забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, суд вважає необхідним клопотання слідчого задовольнити та накласти арешт на вищезазначену земельну ділянку.
Що стосується частини клопотання слідчого, про заборону будь-яким державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, державним виконавцям органів державної виконавчої служби та іншим особам, котрим надано повноваження на проведення реєстраційних дій із занесенням відомостей до електронних реєстрів нерухомості, вносити будь-які відомості, щодо реєстрації/перереєстрації права власності на вказані об`єкти нерухомості. Суд вважає в даній частині клопотання необґрунтоване, оскільки такого заходу забезпечення кримінального провадження діючими нормами КПК України не передбачено.
Не погоджуючись з даним рішенням слідчого судді, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року, скасувати її та постановити нову, якою скасувати арешт, накладений на його майно в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, посилається на те, що 01.03.2017 року він як добросовісний набувач придбав у ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним за кадастровим номером :02:009:0702, розташовані у садівничому товаристві «Темп» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (договір купівлі продажу житлового будинку від 01.03.2017 року зареєстровано приватним нотаріусом ОСОБА_11 в реєстрі за №518; договір купівлі продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:009:0702 від 01.03.2017 року зареєстровано приватним нотаріусом ОСОБА_11 в реєстрі за №520). Вказане нерухоме майно він придбав у ОСОБА_10 , який розпоряджався ним на підставі довіреності (зареєстровано в реєстрі за №966 від 04.06.2015 року) від імені ОСОБА_12 . Будучи добросовісним набувачем будинку, у подальшому йому стало відомо, що в ньому періодично проживає ОСОБА_12 . У зв`язку з цим через свого представника він звернувся до суду із позовом щодо усунення перешкод у користуванні вищевказаним нерухомим майном шляхом примусового виселення із вказаного будинку ОСОБА_12 .
Через певний час дане питання було вирішено та ОСОБА_12 переїхала проживати у свого сина ОСОБА_13 . Після купівлі-продажу будинку і земельної ділянки у ОСОБА_10 , він також дізнався, що у зв`язку із певними грошовими домовленостями між ОСОБА_10 та сім`єю ОСОБА_14 , останні надали ОСОБА_10 дозвіл на продаж вищевказаного будинку і земельної ділянки в рахунок погашення боргів згідно довіреності від 04.06.2015 року. У подальшому - 21.03.2017 року вищевказану довіреність ОСОБА_12 скасувала, звернулась в органи поліції та звинуватила ОСОБА_10 у шахрайському заволодінні вищевказаним майном.
Зазначає, що, вирішуючи питання про накладення арешту на належне йому
як добросовісному набувачу нерухоме майно, судом не вірно застосовано вимоги КПК України, оскільки дані земельна ділянка та житловий будинок не мають ознак майна, яке може підлягати тимчасовому вилученню; порушено ч.2 п.10 ст.170 КПК України, оскільки він є добросовісним набувачем вищевказаного майна, і суд незаконно і безпідставно наклав арешт на належні йому земельну ділянку та житловий будинок; судом не конкретизовано обставини, які приведуть до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування або передачі належного мені нерухомого майна; клопотання про арешт вищевказаного майна суд розглянув без його участі та повідомлення його про розгляд клопотання слідчого; в описовій частині ухвали суду від 13.03.2018 року мова йде лише про накладення арешту на земельну ділянку, однак відповідно до резолютивної частини суд прийняв рішення про накладення арешту і на будинок, і на земельну ділянку; суд не направив на його адресу копію ухвали про арешт майна, чим позбавив його права на оскарження даного рішення у передбачений законом строк і порядок.
Заслухавши суддю-доповідача, думку ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції, пояснення слідчого, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про дотримання скаржником строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику особи, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останньої обчислюється з дня отримання нею копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить.
Оскільки наданими матеріалами не спростовуються доводи апелянта про те, що про існування даної ухвали їй стало відомо випадково, а копія даної ухвали у встановленому порядку нею не отримувалася, колегія суддів приходить до висновку про поновлення останньому строку на апеляційне оскарження вищезазначеної ухвали слідчого судді.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Апеляційним переглядом встановлено, що 14.04.2017 року слідчим Дніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000560 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Згідно протоколу допиту потерпілої гр. ОСОБА_12 , від 15 квітня 2017 року дачна ділянка із будинком розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй, а 04 червня 2015 році ОСОБА_10 , із слів потерпілої, шахрайським шляхом, зловживаючи довірою отримав довіреність серія №НАН 662374 на земельну ділянку та дачний будинок на ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та здійснив її продаж ОСОБА_6 . Після чого, 16.03.2017 року ОСОБА_12 було повідомлено про виселення із проданого будинку та наданий строк терміном до 22.03.2017 року. Тобто, на теперішній час ведуться судові спори щодо права власності на зазначену земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія судів звертає увагу на те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання та слідчий суддя, який розглядав зазначене клопотання, не дотрималися, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення.

Клопотання слідчого не містить відомостей, зазначених в ч. ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, а саме, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Клопотання слідчого не містить відомостей і щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, не містить посилань і на заявлений цивільний позов, а також залишено поза увагою, що відповідно до ст. 96-3 КК України, у кримінальному провадженні не передбачено застосування конфіскації майна чи спеціальної конфіскації та наслідки арешту майна для зацікавлених осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Вищезазначене клопотання про накладання арешту не містить посилання на підставу, передбачену ч. 2 ст. 170 КПК, для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, а також в ньому відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Не обґрунтовано і наявність обставин, передбачених частинами 3-6 ст. 170 КПК щодо випадків, у яких накладається арешт з підстав, зазначених в ч. 2 ст. 170 КПК.

З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

Вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, що свідчить про неналежне дотримання вимоги ст. 173 КПК, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Вирішуючи по суті клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя не взяв до уваги, що воно не відповідає вищезазначеним вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд, встановивши обставини, передбачені ч. 3 ст. 172 КПК, не приймає рішення по суті клопотання слідчого, а також враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо невідповідності клопотання слідчого вимогам процесуального закону та її часткове задоволення, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

При цьому, з огляду на те, що ухвала слідчого судді скасовується через неналежне дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в перевірку інших доводів апеляційної скарги по суті клопотання слідчого, які повинні бути враховані та перевірені під час нового розгляду у випадку повторного звернення з клопотанням про арешт майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Поновити третій особі, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року.
Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000560 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000560 - повернути прокурору для виконання вимог ст. 171 КПК України протягом 72 години з дня отримання ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4