АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
з участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002712 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та зареєстрованого АДРЕСА_1 , не одруженого, із середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого: вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31.05.2012 року за ч.2 ст.289, ст.69 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік; перегляд вироку 19.06.2013 року Шевченківським районним судом м. Чернівці, на підставі ст.78 КК України змінено і направлено для відбування покарання строком на три роки, звільнений 12.06.2014 року на підставі ст.2 Закону України «Про амністію»

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 квітня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою і строк відбування ним покарання обраховано з 16 грудня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 , у відшкодування заподіяної моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 суму 3500 (три тисячі п`ятсот ) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

В порядку ст.100 КПК України вирішено питання із речовими доказами по справі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 27 серпня 2017 року приблизно о 00.00 годині перебував по вулиці Гагаріна, 35 м. Чернівці та помітив автомобіль марки «УАЗ модель 452-Д» 1978 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_8

Провадження №11-кп/794/225/18 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ч.2 ст. 289 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1
ЄУНС: 718/9592/17
Далі, перебуваючи в гаражному приміщенні, що належить потерпілому ОСОБА_6 побачив ключі від цього автомобіля, після чого у нього виникнув умисел на незаконне заволодіння даним транспортним засобом. Обвинувачений взявши без дозволу потерпілого ключ від автомобіля, завів двигун, та поїхав звідти, тобто незаконно заволодів транспортним засобом, повторно.

На вказаний вирок суду надійшла апеляційна скарга від обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій він просить вирок районного суду скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Свої апеляційні вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що судовий розгляд в суді 1 інстанції проведено неповно, оскільки ним заявлялось клопотання про допит свідка ОСОБА_10 , яка може підтвердити його мету повернути потерпілому автомобіль 28.08.2017р., однак суд відмовив в задоволені його клопотання. Вказує, що умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілого у нього не було, про що в районному суді вказували свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , однак суд їх показання до уваги не взяв, чим на думку ОСОБА_6 , суд 1 інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи. Свідки, показання яких суд 1 інстанції поклав в основу обвинувального вироку, на думку апелянта, не можуть бути доказом його вини, оскільки дані особи не були очевидцями події та не чули розмови між ним та потерпілим. З цієї же підстави, на думку апелянта, не є доказом його вини письмові докази по справі. Крім того, вказує що суд 1 інстанції безпідставно стягнув з нього на користь потерпілого моральну шкоду, оскільки в матеріалах справи ОСОБА_8 документально це не підтверджено.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження не надходило.

В той же час, на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 надійшло заперечення від прокурора Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_13 , в якому сторона обвинувачення не погоджуючись із апеляційними доводами обвинуваченого, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 за безпідставністю, а вирок районного суду у частині його скасування та закриття провадження по справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_14 , які просили подану апеляцію задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в ній, думку прокурора ОСОБА_5 , яка просила подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок районного суду без змін, вислухавши промови учасників судового розгляду в судових дебатах, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 право виступити з останнім словом, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі разом із запереченням доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновок про винуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому діянні, вчиненого за обставин, викладених у вироку, суд обґрунтував сукупністю безпосередньо розглянутих у судовому засіданні доказів, які з додержанням установленого кримінальним процесуальним законом порядку дослідив та належно оцінив.

Висловлюючи свою думку з приводу висунутого обвинувачення ОСОБА_6 як в суді першої інстанції, так і в своїй апеляційній скарзі зазначав про невизнання вини, відсутність у нього умислу на угон транспортного засобу, а також те, що потерпілий ОСОБА_8 самий дозволив йому взяти його транспортний засіб та поїхати на ньому додому.

Натомість, пояснення обвинуваченого та доводи апеляційної скарги останнього не викликають сумнівів у правильності судового рішення й спростовуються зібраними у провадженні доказами.

Зокрема, у судовому засіданні районного суду потерпілий ОСОБА_8 , який є власником автомобіля марки «УАЗ модель 452-Д» 1978 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 пояснив суду, що ОСОБА_6 після розпивання спиртних напоїв у його гаражі, скориставшись втратою його свідомості в період часу з 20:45год. 26.08.2017р. по 03.00год. 27.08.2017 р. викрав його автомобіль, який був припаркований біля будинку №35 по вул.Гагаріна в м.Чернівці. Він не давав дозволу ОСОБА_6 користуватись вказаним автомобілем, а обвинувачений викрав в нього ключі від автомобіля з барсетки, яка була в нього на плечі.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні суду 1 інстанції пояснила, що потерпілий ОСОБА_8 її чоловік. Він розповідав, що розпивав спиртні напої з трьома чоловіками, після чого був викрадений їх автомобіль.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні районного суду пояснив, що він являється сусідом потерпілого ОСОБА_8 . Він 27.08.2017 року вночі на вулиці почув скрип дверей та побачив, як автомобіль марки «УАЗ», який належить потерпілому, виїхав з двору і поїхав в сторону вулиці Нікітіна м. Чернівці. Вранці потерпілий йому розповів, що в нього викрали автомобіль. Також вказував, що потерпілий нікому не давав користуватися своїм автомобілем.

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в судовому засіданні суду 1 інстанції показали, що працюють патрульними поліцейськими. 28.08.2017 року приблизно о 12.00 годині під час патрулювання по вулиці М.Торези м. Чернівці, вони помітили автомобіль марки «УАЗ», який рахувався викраденим, та зупинили його. За кермом автомобіля знаходився ОСОБА_6 , документів на автомобіль при ньому не було, він повідомив, що залишив їх вдома. Крім того, ОСОБА_6 в цей час був в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, вина ОСОБА_6 у вчиненні даного злочину підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.08.2017 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що в період часу з 20.45 год. 26.08.2017 року по 03.00 год. 27.08.2017 року невідома особа незаконно заволоділа його автомобілем марки «УАЗ модель 452-Д», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований поблизу будинку № 35 по вул. Гагаріна м. Чернівці (а.с.76); протоколом огляду місця події від 27.08.2017 року та таблицею ілюстрацій до нього, згідно з якими об`єктом огляду являлась прилегла територія за будинком № 35 по вулиці Гагаріна м. Чернівці, де раніше знаходився автомобіль марки «УАЗ модель 452-Д», д.н.з. НОМЕР_1 , який на момент огляду був відсутній. На землі залишились сліди від протекторів шин вищезазначеного автомобіля та фрагменти слідів взуття (а.с.78-82); протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.08.2017 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 впізнав особу під № 1 ( ОСОБА_6 ), з яким він в ніч з 26.08.2017 року на 27.08.2017 року розпивав спиртні напої по вулиці Гагаріна м. Чернівці, після чого він заснув, а коли прокинувся виявив відсутність автомобіля (а.с.84); протоколом добровільної видачі та огляду від 28.08.2017 року та таблицею ілюстрацій до нього, згідно з яким ОСОБА_6 добровільно видав зв`язку ключів на ланцюжку, якими він заводив автомобіль марки «УАЗ» (а.с.86-89); протоколом огляду місця події від 28.08.2017 року та таблицею ілюстрацій до нього, відповідно до яких предметом огляду являлась ділянка дороги по вулиці М. Тореза м. Чернівці. Автомобіль марки «УАЗ» на момент огляду знаходився на чотирьох колесах та був направлений в сторону ресторану «Прем`єра». На момент огляду видимих ушкоджень не виявлено, крім розбитого стопу з лівої сторони автомобіля. Агрегати автомобіля не пошкоджені. Автомобіль блакитно-білого кольору (а.с.91-95); розпискою потерпілого ОСОБА_8 від 05.09.2017 року, згідно якої потерпілий отримав в користування свій транспортний засіб марки «УАЗ модель 452-Д», д.н.з. НОМЕР_1 , в цілісності та без ушкоджень, та ключі (а.с.97); протоколом проведення слідчого експерименту від 29.08.2017 року та диском до нього, із якого вбачається, що ОСОБА_6 розповідає про обставини заволодіння ним транспортним засобом потерпілого, при цьому в ході даного експерименту жодного слова про те, що потерпілий надав йому дозвіл на користування автомобілем ОСОБА_6 не згадує (а.с.104-106); протоколом огляду предметів від 06.09.2017 року, згідно з яким оглянутий диск, на відео файлі якого зображений автомобіль синього кольору, з салону автомобіля із-за керма виходить ОСОБА_6 , в лівій руці якого знаходяться ключі. На відео чітко видно д.н.з. автомобіля НОМЕР_1 (а.с.112).

Наведені письмові докази є належними та допустимими, узгоджуються між собою та поясненнями допитаних в суді першої інстанції свідків, передбачені КПК України підстави для визнання вищенаведені протоколи недопустимими доказами, відсутні.
Оскільки вищевказані покази потерпілого ОСОБА_8 і свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 у даному кримінальному провадженню є послідовними, не суперечать письмовим доказам та доповнюють одні одних, колегія суддів вважає, що вони є об`єктивними, а тому правильно покладені районним судом в основу обвинувального вироку.

Доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_6 умислу на заволодіння транспортним засобом є таким, що спростовуються встановленими фактичними даними.

Склад злочину, передбачений ст. 289 КК України є матеріальним і вважається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила транспортний засіб і має реальну можливість користуватись або розпоряджатись ним на власний розсуд. При цьому, якщо заволодіння транспортним засобом було здійснено без мети його привласнення, то злочин вважається закінченим з моменту заволодіння транспортним засобом і початку його переміщення будь-яким способом, а відстань, на яку було переміщено транспортний засіб на кваліфікацію не впливає.

Наведений висновок походить також із положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до якого незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо.

Сукупність об`єктивних дій обвинуваченого у виді протиправного витягування з сумки потерпілого зв`язки ключів, де окрім ключів до автомобіля, знаходились також ключі від квартири; проникнення до салону автомобіля; користування автомобілем потерпілого майже два дні; при його зупинці працівниками поліції обвинувачений пояснив, що документи на автомобіль він забув вдома, хоча насправді вони перебували у його власника ОСОБА_8 , який їх обвинуваченому не надавав, так як не мав наміру передавати автомобіль у користування вказаній особі, тобто під час його зупинки 28.08.2017р. патрульними поліцейськими ОСОБА_6 нічого не повідомив їм про те, що автомобіль не його, а навпаки під час розмови з ними створював видимість того, що цей автомобіль належить саме йому. Наведене, на думку колегії суддів, засвідчує доведеність вини ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом.

Оцінивши у сукупності всі зібрані по справі докази та ретельно їх проаналізувавши, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у скоєні інкримінованого йому злочину, та вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. А невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 вини в інкримінованому йому злочині колегія суддів розцінює, як його бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Безпідставними на думку колегії суддів, є апеляційні доводи обвинуваченого щодо неповноти судового розгляду та не проведення додаткових слідчих дій під час судового розгляду, оскільки, як убачається із матеріалів справи, районним судом в ході судового розгляду справи було допитано всіх свідків даного злочину, яких було встановлено під час досудового розслідування. В порядку ст.290 КПК України, ОСОБА_6 були відкриті матеріали кримінального провадження, однак останній жодних клопотань про проведення додаткових слідчий дій, зокрема допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , чи ОСОБА_12 до органу досудового розслідування або прокурора не надавав.

У відповідності до вимог ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. А тому, на думку колегії суддів, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які вони дали в суді 1 інстанції за клопотанням сторони захисту, районним судом вірно до уваги взяті не були, оскільки такі показання є недопустимими доказами у зв`язку із тим, що вони всупереч зазначеним вище вимогам Закону, стороні обвинувачення не відкривались.

З цих же підстав, необґрунтованими колегія суддів визнає апеляційні доводи обвинуваченого про безпідставну відмову у задоволенні його клопотання про виклик і допит свідка ОСОБА_10 , оскільки даний доказ сторони захисту, стороні обвинувачення при виконанні вимог ст.290 КПК України відкрито не було.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, наявність обставини, що обтяжує покарання у вигляді вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, дані, що характеризують ОСОБА_6 , зокрема, що він раніше судимий і судимість з нього не знята і не погашена, позитивну характеристику за місцем проживання, не працевлаштованість.

Призначене судом обвинуваченому покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст. 289 КК України без застосування додаткового покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті та підставам, передбаченим ст. 50 КК України, є співмірним скоєному, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого, суд 1 інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. Крім того, на думку колегії суддів, розмір стягнутого з ОСОБА_6 на користь потерпілого морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав потерпілий внаслідок незаконного заволодіння його автомобілем. При цьому, судом першої інстанції вірно враховані всі обставини справи, характер та обсяг душевних і психічних страждань, які зазнав потерпілий внаслідок вчинення обвинуваченим злочину.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 , якого визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії судового рішення.

Суддя-доповідач: Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3