Дата документу Справа № 333/5268/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/395/18
Єдиний унікальний № 333/5268/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0003160 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років двох місяців позбавлення волі.
Строк покарання ухвалено відраховувати з моменту затримання 01.08.2017 р.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 тримання під вартою залишено без змін до набуття вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області вартість проведення судово-трасологічної експертизи у розмірі 1484 грн. 40 коп.
Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення злочину проти власності, судимість за яке у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення та перевиховання не став та повторно скоїв корисливий злочин за наступних обставин:
Так, 01.08.2017 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на другому поверсі будинку АДРЕСА_3 , маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, упевнившись що за його діями ніхто не спостерігає та він залишається непоміченими для оточуючих, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання шкідливих наслідків, з метою особистого збагачення, шляхом підбору ключа (відмички) відчинив двері та проник до квартири АДРЕСА_4 за місцем мешкання ОСОБА_9 , звідки здійснив крадіжку золотої каблучки вагою 3,04 грами 585 проби, вартістю 650 грн. за однин грам, на загальну суму 1976 грн., після чого зник з місця скоєння злочину разом із викраденим, тим самим розпорядившись ним на власний розсуд.
У результаті злочинних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 1976 грн.

В апеляційних скаргах, які є ідентичними за змістом обвинувачений і захисник просять вирок місцевого суду змінити і з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання застосувати положення ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням.

В запереченні на апеляційні скарги, потерпілий ОСОБА_9 зазначає, що вирок місцевого суду в частині призначеного покарання законний, і покарання достатнім. Підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання не має. Просив залишити апеляційні скарги без задоволення а вирок суду без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який вважає вирок законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в цілому відповідає зазначеним вимогам.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на підставах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які обвинуваченим у апеляційній скарзі не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст.ст.349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних обставин, які характеризують особу обвинуваченого.

Фактично в якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд врахував його щире каяття та сприяння у встановленні істини по справі, а в якості обставин, які обтяжують покарання рецидив.

Також, судом враховано вік обвинуваченого, наявність у нього малолітньої дитини, факт того, що викрадене майно було повернуто власнику і те, що потерпілий не наполягав на призначенні суворого покарання.

Разом з тим ОСОБА_7 є особою раніше судимою за вчинення, в тому числі і корисливого злочину, судимість за який не знята і не погашена.
Встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів захисника і обвинуваченого, наведених в апеляційних скаргах, не знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення.

Слід зазначити, що потерпілий, хоча і не наполягав на суворому покаранні, однак заперечував проти звільнення обвинуваченого з випробуванням.

Покарання ОСОБА_7 судом було призначено в межах наближених до мінімальних, передбачених санкцією ч.3 ст.185 КК України і підстав вважати його надто суворим, колегія суддів не знаходить.

Крім того захисник прохав призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, тобто не пов`язане із позбавленням волі, однак положення цієї норми закону про кримінальну відповідальність не передбачає можливість прийняття такого рішення, а передбачає можливість звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням.

Згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Проаналізувавши положення вказаної норми можна зробити висновок, що застосування положень ст.75 КК України щодо винної особи, є правом, а не обов`язком суду.

Суд першої інстанції фактично дійшов висновку, що у вказаному випадку застосування положень ст.75 КК України є недоцільним і зазначив у вироку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах його ізоляції від суспільства.

Хоча, на переконання колегії суддів, вказане формулюванням суду не є в повній мірі правильним, однак колегія погоджується з остаточним рішенням суду про недоцільність застосування щодо обвинуваченого положень ст.75 КК України, і з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, відомостей про особу обвинуваченого, наявності обставин що пом`якшують і обтяжують покарання та позиції потерпілого, так само вважає, що виправлення засудженого без відбування покарання є неможливим.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 рокустосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду з протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4