Дата документу Справа № 314/5433/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №314/5433/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1086/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія №20», про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 та начальника відділення соціально-психологічної служби ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська виправна колонія №20»,

ВСТАНОВИЛА:

захисник-адвокат ОСОБА_8 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що відбуття засудженим певної частини строку покарання не є обов`язковою підставою для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання, оскільки це є лише правом, а не обов`язком суду, а засуджений повинен довести своє виправлення та перевиховання сумлінною поведінкою і ставленням до праці протягом всього періоду знаходження у виправних установах. Засуджений до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі захисник просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково від відбування покарання.

В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що матеріали провадження беззаперечно доводять, що засуджений довів своє виправлення та заслуговує на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання. Зазначені у довідці стягнення погашені, тому не мають враховуватись при вирішенні питання щодо умовно-дострокового звільнення. Протягом відбуття покарання засуджений здобув професію «оператор котельні та електрозварник ручного зварювання», що свідчить про його прагнення стати корисним членом суспільства. Крім того, відповідно до характеристики, наданої начальником колонії, засуджений підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу, дотримується ввічливих та правомірних взаємовідносин з персоналом, виконує роботи з обслуговування, має необхідний рівень навичок, бере участь у роботі самодіяльних організацій.

Згідно з ухвалою, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання у державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)», надійшло клопотання про вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_6 просив суд задовольнити клопотання про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала клопотання засудженого та просила суд звільнити засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково від подальшого відбування покарання, так як він, протягом 2017 року вимоги установленого порядку не порушував, за сумлінну поведінку та ставлення до праці має три заохочення, стягнень не має, на виробництві колонії не працевлаштований, проте відповідно до ст.118 КВК України залучався без оплати до роботи по благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених, вину у скоєному злочині визнає, розкаюється.

Представник адміністрації установи заперечував проти задоволення клопотання засудженого, зазначив, що ОСОБА_6 характеризується посередньо та вважав умовно-дострокове звільнення передчасним.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_6 не довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 та начальника відділення соціально-психологічної служби ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо його умовно-дострокового звільнення, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів провадження вбачається, що за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 07 березня 2013 року ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст.186, ч.2 ст.15 - п.п.1, 12, 13 ч.2 ст.115, п.п.12, 13 ч.2 ст.115, ст.70 КК України до 12 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2013 року вирок Токмацького районного суду змінено та ОСОБА_6 призначено покарання за ч.2 ст.186, п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.125, ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі з 14 березня 2012 року по 17 грудня 2013 року. Початок строку: 14 березня 2012 року, кінець строку: 11 червня 2020 року. Відбуває покарання у ДУ «Вільнянська виправна колонія №20».

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , останній за час відбування покарання характеризується наступним чином: норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи дотримується не завжди, мав одне стягнення правами начальника відділення яке виражалося у порушенні розпорядку дня, стягнення погашене у встановленому законом порядку, має 2 заохочення накладені правами начальника установи, та 1 заохочення накладене правами начальника відділення. На виробництві установи не працевлаштований. Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, утримує в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, має охайний зовнішній огляд. Приділяє увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи. До виконання передбачених законом вимог персоналу ставиться сумлінно. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці (а.п.5-6).

15 грудня 2017 року комісією установи засудженому відмовлено в умовно-достроковому звільненні, відповідно до вимог ст.81 КК України, оскільки засуджений не довів свого виправлення.

Згідно з вимогами ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що згідно з наявними матеріалами, засуджений не виявляв наміру працювати, тобто доводити своє виправлення.

Пасивна поведінка засудженого не може бути визнана як сумлінна.

Доводи захисника про те, що засуджений став на шлях виправлення, суперечать матеріалам провадження.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу, дотримується ввічливих та правомірних взаємовідносин з персоналом, виконує роботи з обслуговування, має необхідний рівень навичок, бере участь у роботі самодіяльних організацій, само по собі не є достатньою підставою для його умовно-дострокового звільнення у розумінні положень ст.81 КК України.

Наявність трьох заохочень та подяки за сумлінну поведінку, на які посилається захисник, які були отримані у 2017 році, також не свідчать про те, що поведінка засудженого за весь час відбування покарання була стабільно позитивною.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 хоча й не має непогашених дисциплінарних стягнень, але тривалий час не виявляв бажання працювати, що свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України.

Отже, на думку колегії суддів, хоча ОСОБА_6 і відбув 3/4 строку покарання, тобто формально вже має право на зазначену пільгу, але своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання.

Здобуття засудженим професії «оператор котельні та електрозварник ручного зварювання», на що посилається захисник в апеляційній скарзі, без самого працевлаштування ще не свідчить про сумлінне ставлення засудженого до праці.

Доводи працівника колонії ОСОБА_9 при апеляційному розгляді про те, що засуджений ОСОБА_6 став на шлях виправлення суперечать наданій самим ОСОБА_9 характеристиці щодо засудженого, яка міститься в матеріалах справи, згідно з якою ОСОБА_6 характеризується посередньо.

Твердження працівника колонії ОСОБА_9 про те, ОСОБА_6 на час апеляційного розгляду довів своє виправлення, оскільки постійно виконує роботи по благоустрою колонії та після постановлення оскаржуваної ухвали отримав заохочення, на думку колегії суддів, не є переконливими.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення вказаної скарги не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4