УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2018 року

м. Київ
справа № 335/5041/17
провадження № 51-7118ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року в межах кримінального провадження № 0000147 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Суть питання
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», третя особа ОСОБА_4 , про відшкодування майнової та немайнової шкоди залишено без розгляду.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання про долю речових доказів і судових витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 17 березня 2017 року приблизно о 16:25, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ВАЗ моделі 2105 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) рухаючись у середній смузі проїзної частини по вул. Прибережна магістраль, у районі каскаду фонтанів «Райдуга», з боку вул. Нижньодніпровської в напрямку вул. Лермонтова, порушив вимоги пунктів 2.9 (а), 10.1, 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, перевищив швидкість руху та перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху автомобіля вправо, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який рухався в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінено. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 161 000 грн. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок місцевого суду, в частині призначеного ОСОБА_4 виду і розміру покарання, недостатньою мірою врахував характер та мотиви допущених засудженим порушень правил дорожнього руху, а саме те, що ОСОБА_4 перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційним судом також не повною мірою враховано, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин внаслідок якого настала смерть потерпілого, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілих, які просили призначити ОСОБА_4 суворе покарання. На думку прокурора, наведене свідчить про необхідність призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий визнав свою вину, щиро розкаявся, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, офіційно не працює, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП. Врахував суд й те, що завдані збитки ОСОБА_4 не відшкодовані та думку потерпілих, які наполягали на призначені суворого покарання. Також суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , як обставину, що пом`якшує покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому основного і додаткового покарання визначеного санкцією статті, за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що висновок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому як основного так і додаткового покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що, прокурор не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду з питання призначення ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного останньому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3