Єдиний унікальний номер 201/7415/18
№ 201/7415/18
№ 1-кс/205/1035/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2018 року м. Дніпро

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , розглянувши матеріали клопотання представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

09.07.2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло вищезазначене клопотання, в якому ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 просила скасувати арешт, який накладено на квартиру АДРЕСА_1 з забороною використовувати майно, а також забороною розпоряджатися вищевказаною квартирою, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 року по справі № 201/3221/18.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 року подання Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська задоволено, матеріали клопотання передано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для здійснення розгляду.

Згідно протоколу автоматичного визначення судді від 30.07.2018 року клопотання передано слідчому судді ОСОБА_1 .

Розгляд клопотання призначено на 15.08.2018 року та витребувано з Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області матеріали кримінального провадження № 0000684.

Однак станом на 15.08.2018 року до суду матеріали кримінального провадження не надійшли.

Представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 письмово просила розглянути клопотання без її участі за наявними в справі матеріалами.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання та дослідивши додані до нього документи, вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Виходячи з наведеного, дана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед слідчим суддею їх переконливості.
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 року накладено арешт на нерухоме майно, житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).
Метою накладення арешту на вищезазначену квартиру, згідно ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 року, є забезпечення кримінального провадження, виконання завдань та вимог кримінального провадження, попередження подальших злочинних дій невстановлених осіб, у тому числі вчиненню нових злочинів, пов`язаних з оформленням, переоформленням права власності на вищевказане майно або його умисне знищення чи пошкодження.
Слідчий суддя зауважує, що відсутність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні, на яку в своєму клопотанні посилається заявник як на одну з підстав для скасування арешту, не позбавляє слідчого права звернення з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, про що йдеться в ст. 170 КПК України.
Слідчий суддя приходить до висновку, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.
При цьому на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що при розгляді клопотання не доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити, так як обставин, які б обумовлювали необхідність скасування накладеного арешту майна слідчим суддею наразі встановлено не було.
Частиною 1 статті 309 КПК України визначено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування, перелік цих ухвал є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому дана ухвала у відповідності до ч. 3 ст. 309 КПК України не може бути оскаржена.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 131, 170, 174 КПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1