УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2018 року

м. Київ
справа № 425/1589/17
провадження № 51-5464ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 10 січня 2018 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рубіжне, Луганської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останнього разу за вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 квітня 2017 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
Суть питання
За вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 жовтня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць без конфіскації майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 5 ст.72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 31 травня 2017 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 28 травня 2017 року приблизно о 23:00, шляхом вільного доступу, зайшов на територію автостоянки, що по АДРЕСА_2 , де повторно, незаконно заволодів, належним ОСОБА_5 , транспортним засобом мопедом (скутером) марки SPEEDGEAR моделі SG50AT (державний номерний знак НОМЕР_1 ) вартістю 12 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 10 січня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК та зарахувати у строк покарання термін попереднього ув`язнення до вступу вироку у законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 289 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині не оскаржуються.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий раніше неодноразово судимий, даний злочину вчинив у період іспитового строку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, займається вихованням малолітньої дитини. Врахував суд й думку потерпілого, який просив призначити ОСОБА_4 не суворе покарання. Крім того, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданої шкоди. При цьому, обставини, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Висновок суду про призначення засудженому ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК також є правильним.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Частиною 5 ст. 72 КК в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» було визначено правило зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
21 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 18 травня 2017 року № 2046- VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», яким ч. 5 ст. 72 КК викладено в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Верховний Суд погоджується з рішенням місцевого та апеляційного судів про зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання до 20 червня 2017 року за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII (з урахуванням принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а починаючи з 21 червня 2017 року за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 2046-//ІІІ (відповідно до принципу прямої дії закону).
Така позиція колегії суддів узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 180/746/16-к.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним засуджений у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на вказане, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 10 січня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3