Справа №473/4032/17 07.06.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/402/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 81 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 червня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2018, якою відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, одруженого, засудженого 3 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна,
- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
засуджений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_9 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.
Просить ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року скасувати та застосувати до нього ст. 81 КК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
В задоволені клопотання ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення відмовлено.

Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженого.
Зазначає, що судом встановлено, що за весь період відбування покарання він має одне дисциплінарне стягнення, яке погашене в установленому Законом порядку.
Стверджує, що за час знаходження в ВК-72 відсутні будь-які порушення, пов`язані з виконанням режиму відбування покарання, він сумлінно відносився до праці.
Звертає увагу суду, що суд першої інстанції мотивував своє рішення лише тим, що він не розкаюється у скоєному, проте, на його думку, він відбуває несправедливе покарання, оскільки не вчиняв кримінального злочину.
Окрім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції була порушена таємниця нарадчої кімнати.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції виходив з не встановлення успішності процесу виправлення, відсутності можливості ефективного продовження його за умови застосування до засудженого ОСОБА_6 умовно достроково звільнення від відбування основного покарання в порядку ст. 81 КК України, не встановлення процесу позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого ОСОБА_6 та які б створювали у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурорів, які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та ст. 537, 539 КПК України.
Так, ОСОБА_6 засуджений за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2011 року за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року зараховано в строк відбування покарання за ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 11 червня 2009 року по 19 січня 2012 року.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року, яка 11 травня 2017 року залишена без змін Апеляційним судом Миколаївської області, відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що засуджений ОСОБА_6 за період з 15 лютого 2017 року до 22 січня 2018 року, не змінив свого відношення до порядку відбування основного покарання за вироком суду, не довів, що він твердо став на шлях виправлення, і своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення. Він не працевлаштований в установах відбування основного покарання, за весь період відбування основного покарання за вироком суду у засудженого ОСОБА_6 відсутній облік працевлаштування, виконання норм виробітку та нарахування заробітної плати засудженому, у скоєних злочинах він не розкаюється.
Посилання засудженого на погашення стягнень, відсутність будь-яких порушень пов`язаних з виконанням режиму відбування покарання, його відношення до праці, як безумовні підстави для задоволення клопотання, є такими, що не заслуговують на увагу.
Дійсно, стягнення, яке були застосовані до засудженого погашено в установленому законом порядку, однак, висновок про сумлінну поведінку і ставленням до праці суд повинен робити після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого за весь період відбування покарання.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_6 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах судового провадження, даних щодо особи засудженого та його поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства. Рішення суду першої інстанції постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.
Твердження апелянта щодо порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, є такими, що не заслуговують на увагу.
Так, як слідує даних наданих Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області та Державним підприємством «Інформаційні судові системи», в період надходження в нарадчій кімнаті у провадження за оскаржуваною ухвалою, суд не розглядав інші справи (провадження), у тому числі на які посилається апелянт. Також в цей період головуючим по даному провадженню не вносилися судові рішення до Єдиного реєстру судових рішень.
Апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: