У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2018 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

скаржника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора, -

в с т а н о в и в:

Адвокат ОСОБА_5 звернувся зі скаргою до суду в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора, яка полягає в незаконному скасуванні постанови про закриття кримінального провадження слідчого ОСОБА_6 від 16.05.2018. Свою скаргу аргументує тим, що на підставі ухвали слідчого судді від 16.04.2018, слідчим ОСОБА_6 19.04.2018 було закрито кримінальне провадження № 0000035 від 13.04.2018 за ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України за відсутністю у діях службових осіб ТОВ "Самгаз" складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України. Однак, заступник прокурора області ОСОБА_7 16.05.2018 скасував вказану постанову, оскільки вважає, що вказане рішення прийняте без врахування результатів оскарження в касаційному порядку податкових повідомлень-рішень ТОВ "Самгаз". Скаржник вважає, що заступник прокурора вийшов за межі наданих йому повноважень не передбачений КПК України, чим порушив ч. 2 ст. 19 Конституції України. Крім того вказує, що прокурор незаконно послався на ч. 6 ст. 36 КПК України, а також пропустив 20-ти денний строк з моменту отримання копії постанови про закриття кримінального провадження. З метою захисту свого права, скаржник звернувся до прокурора Рівненської області зі скаргою, і йому була надана відповідь про те, що заступник прокурора ОСОБА_7 на законних підставах у відповідності до ч. 6 ст. 36 КПК України скасував постанову про закриття кримінального провадження. Враховуючи те, що іншим способом, як звернутися до суду із захистом свого порушеного права немає, то він подав вищевказану скаргу. При цьому скаржник посилається на Конституцію України, як норму прямої дії, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини щодо доступу до правосуддя та принципу верховенства права

В судовому засіданні скаржник скаргу підтримав з викладених в ній обставин та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник прокуратури в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні вищевказаної скарги, оскільки скаржник звернувся до суду не в спосіб, передбачений нормами КПК України, а прокурор на законних підставах скасував постанову слідчого від 19.04.2018.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно дослідивши матеріали скарги, приходить до наступного висновку.

Право на оскарження процесуальних рішень, ді чи бездіяльності слідчого судді, прокурора, керівника, слідчого органу, слідчого є однією із найважливіших гарантій захисту громадянами своїх прав та свобод від їх порушення як з боку органів, що здійснюють розслідування та судовий контроль у кримінальному провадженні, так і з боку інших осіб, що беруть участь у ньому.

Аналізуючи норму ст. 303 КПК, суд виходить з того, що обмеження права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що зачіпають права та законні інтереси громадян, лише на тій підставі, що ці особи не визнані в належному порядку учасниками провадженні або не віднесені коментованою статею КПК до осіб, чи обмежені в оскарженні, котрі мають право оскаржувати те чи інше рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора, не відповідає основним положенням Конституції України. Адже єдиним критерієм, що дозволяє визначати, які дії чи бездіяльність органу дізнання, слідчого, прокурора, які рішення цих органів та осіб можуть бути оскаржені до суду та хто саме має право на таке оскарження, є обмеженням конституійних прав і свобод громадян, а також перепоною для доступу до правосуддя. В цих випадках необхідно керуватись нормами Конституції України, які є нормами прямої дії.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнений до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Як встановлено в ході судового розгляду, на розгляді СУ ФРГУ ДФС у Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000035 від 13.04.2016 стосовно службових осіб ТОВ "Самгаз" за ч. 3 ст. 212 КК України.

16.04.2018 Рівненським міським судом було винесено ухвалу, відповідно до якої визнано бездіяльність слідчого ОСОБА_6 та зобов"язано останнього протягом трьох днів з дати винесення ухвали - винести постанову про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР № 0000035 від 13.04.2016 - за відсутності в діях службових осіб ТОВ "Самгаз" складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України у відповідності до вимог ч. 1 ст. 283, п. 2 абз.2 п. 10 ч. 1, абз.2 ч. 4 ст. 284 КПК України та внести відомості до ЄРДР про закінчення досудового розслідування згідно ч. 3 ст. 283 КПК України.

19.04.2018 старшим слідчим з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_6 , на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді, винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Однак, 16.05.2018 заступником прокурора Рівненської області, старшим радником юстиції ОСОБА_7 винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016.

У зв"язку з цим, 18.06.2018 адвокатом ОСОБА_5 на ім`я прокурора Рівненської області ОСОБА_8 була подана скарга на вищевказану постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження, в задоволенні якої листом відповіддю прокурора ОСОБА_8 № 04/5-568-18 від 25.06.2018 було відмовлено, оскільки, як зазначено прокурором, оскаржувана постанова від 16.05.2018 є законною, вмотивованою, та винесена відповідно до ч. 6 ст. 36 КПК України в межах строків досудового розслідування, передбачених ст. 219 цього кодексу, а тому підстави для її скасування відсутні.

Однак суд приходить до переконання, що вищевказана постанова прокурора винесена в порушенні норм КПК України, оскільки слідчим ОСОБА_6 було закрите кримінальне првоадження № 0000035 від 13.04.2016 на підставі ухвали слідчого судді від 16.04.2018, яка є законною і ніким не скасована.

В процесі розгляду скарги адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, 16.04.2018 в судовому азсіданні досліджувались всі наявні докази в слідчого щодо вказаного кримінального провадження, і на підставі чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, було прийняте вищевказане рішення.

Відповідно до ст. 124 Конституції України - правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов"язковими до виконання на всій території України.

Таким чином, суд приходить до переконання, що прокурор скасовуючи постанову слідчого поставив під сумнів законне рішення слідчого судді від 16.04.2018, що є неприпустим відповідно до вимог чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 1 ст. 28 КПК України - під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є необхідно об`єктивними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що постанова про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 16.05.2018, винесена поза межами встановленого ч. 6 ст. 36, ч. 6 ст. 284 КПК України - 20-денного строку, та є незаконною та необґрунтованою, що підтверджується матеріалами скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 КПК України, на яку посилається прокурор у відповіді на скаргу, - прокурори вищого рівня під час проведення досудового розслідування мають право скасовувати незаконні та необгрунтовані постанови слідчих та прокурорів нижчого рівня, в межах строків досудового розслідування, передбачених ст. 219 цього кодексу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 5 КПК України досудове розслідування стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта…

19.04.2018 слідчим з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_6 було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016 та відповідно в той же день, вказані відомості внесено до ЄРДР.

Отже, посилання прокурора про процесуальну можливість відповідно до ч. 6 ст. 36 КПК України - скасування постанови про закриття кримінального провадження є безпідставною.

В даному випадку процесуальні можливості прокурора на його думку по скасуванню незаконної та необґрунтованої постанови про закриття кримінального провадження регулюються ч. 6 ст. 284 КПК України, де зазначено, що: « Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови про закриття кримінального провадження має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю».

З постанови прокурора від 16.05.2018 вбачається основний аргумент, що став підставою для скасування постанови слідчого 19.04.2018, це не ужито усіх необхідних і можливих заходів з метою забеспечення повного та всебічного встановлення усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, а тому постанова є незаконною та необгрунтованою. Однак прокурор в своїй постанові не навів жодного обгрунтування незаконності або необгрунтованості прийнятої слідчим постанови про закриття кримінального провадження, а лише зазначив, що в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду розглядається касаційна скарга ТОВ "Самгаз".

Однак предметом розгляду даної адміністративної справи є виключно правомірність (неправомірність) винесення податковим органом податкового-повідомлення рішення. Як пояснив в судовому засіданні скаржник, на даний момент жодних зобов"язань ТОВ "Самгаз" перед державою немає, і прийняте рішення Вищою судовою інстанцією не має жодного відношення до вказаного кримінального провадження.

Відповідно до ст. ч. 2 статті 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати:

1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України;3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії;4) висновки ревізій та акти перевірок.

Отже, даною нормою рішення адміністративних судів не визначено в якості документів (доказів) в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 90 КПК України преюдиційне (доказове) значення для кримінального провадження мають виключно рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили, яким встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, рішення суду по вищевказаній адміністративній справі не мають доказового значення для кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016 і очікування на рішення Касаційного адміністративного суду не може бути підставою для зволікання із закриттям кримінального провадження. Більше того, в матеріалах кримінального провадження містяться належні та допустимі докази (висновки експертиз) відсутності в діях посадових осіб ТОВ "Самгаз" складу кримінального правопорушення, що і було встановлено в ході судового розгляду 16.04.2018 справи №569/6354/18.

Також у судовому засіданні при позгляді слідчим суддею справи №569/6354/18 слідчий УФР ГУ ДФС у Рівненській області майор податкової міліції ОСОБА_6 суду пояснив, що по справі здійсненні всі можливі слідчі (розшукові дії), в тому числі призначені та проведені дві експертизи, які категорично надали висновки, що описані в акті СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ ДФС порушення ТОВ «Самгаз» не підтверджуються. При цьому зазначив, що підстав оголошувати посадовим особам ТОВ «Самгаз» підозру по даному кримінальному провадженні за ч.3 ст.212 КК України не має, а всі процесуальні можливості по збору інших доказів вичерпано.

Також суд при розгляді вищевказаної скраги виходить з того, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі та повинні їй відповідати. В Основному законі зафіксовано основні засади судочинства, його відповідні положення є складовою частиною кримінального процесуального законодавства України, поряд із міжнародними договорами, що обов`язкові для України, та іншими законами (частина 2 статті 1 КПК).

Для України нормою міжнародного договору є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), де у пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».

У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі Суд) щодо України (ст.46), а ст.13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Конвенція 1950 року містить положення про те, що «Високі Договірні Сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції».

Крім того, статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положення ст.9 КПК додатково конкретизують зміст ст.8 КПК положенням, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми ст.8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду.

Відповідно до пункту «b» статті 13 Керівних принципів ООН щодо ролі обвинувачів (прийнятих Восьмим Конгресом Організації Об`єднаних Націй з профілактики злочинності і поводження з правопорушниками. Гавана, Куба, 27 серпня 7 вересня 1990 року) при виконанні своїх обов`язків обвинувачі захищають державні інтереси, діють об`єктивно, належним чином враховують положення підозрюваного та жертви і звертають увагу на всі обставини, що мають відношення до справи, незалежно від того, вигідні або невигідні вони для підозрюваного.

Одним з обов`язків прокурора пунктом «b» статті 24 Рекомендацій Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя передбачено: а) справедливо, неупереджено й об`єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції; в) намагатися гарантувати якнайшвидшу дієвість системи кримінального судочинства [пункт 24 Рекомендації Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя (далі - Рекомендація Rec (2000) 19), ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи (далі - Комітет Міністрів) на 724 засіданні заступників міністрів 6 жовтня 2000 року]. (Правовий висновок ВСУ по справі №5-332кс15 від 21.01.2016 року та ВС по справі 9901/153/2851 від 14.03.2018 року)

Такі міжнародні стандарти функціонування прокуратури знайшли своє відображення і в законодавстві України, а саме в Законі України «Про прокуратуру».

Суд також приходить до переконання, що прокурор скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження діяв у спосіб не передбачений КПК України та ч.2 ст.19 Конституції України, у якій зазначено: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.»

Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначені у законі дії, спрямовані на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (пункт 43 Рішення у справі „Шмалько проти України від 20 липня 2004 року).

Аналогічний правовий висновок щодо невиконання прокурором судового рішення, міститься в Постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року по справі № 9901/445/18, в якій зазначено:

«…Крім того, у випадку невиконання прокурором процесуальних обов`язків у Кримінальному процесуальному кодексі України (далі - КПК України) встановлено порядок оскарження такої бездіяльності до слідчого судді (пункт 17 частини шостої статті 7, статті 24, 303-307), а в разі невиконання чинного рішення останнього передбачено кримінальну відповідальність (стаття 383 Кримінального кодексу України). Указане повністю відповідає вимогам Рекомендації Rec (2000) 19, а також Рекомендації № R (85) 11 Комітету Міністрів державам-членам щодо положення потерпілого в рамках кримінального права і кримінального процесу, ухваленої Комітетом Міністрів на 387 засіданні заступників міністрів 28 червня 1985 року (далі - Рекомендація № R (85) 11), оскільки передбачає підвищену відповідальність прокурора за невиконання його обов`язків.

Так, згідно з пунктом 7 Рекомендації № R (85) 11 потерпілий має бути наділений правом клопотати щодо перегляду рішення компетентного органу про невідкриття кримінальної справи і правом на пряме звернення до суду. Чинний КПК України передбачає право особи, яка ініціює кримінальне провадження, на оскарження бездіяльності прокурора.

Відповідно до пунктів 33 і 34 Рекомендації Rec (2000) 19 прокурори повинні відповідним чином брати до уваги думки і стурбованість жертв, коли порушені їхні особисті інтереси, і вживати або підтримувати дії, що гарантують поінформованість жертв як про їхні права, так і про обставини процесу. Зацікавлені сторони встановленого статусу або ті, що мають статус потерпілих, а саме жертви, повинні мати можливість змінити рішення прокурорів про відмову у порушенні кримінального переслідування (закриття справи), де це необхідно, ця зміна може бути зроблена після ієрархічного перегляду або шляхом судового перегляду чи сторонами, уповноваженими займатися судовим переслідуванням приватної особи».

Крім того Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. (Правовий висновок ВСУ по справі №5-213кз(15)15 від 20.04.2017 р.)

З врахування всього вищенаведеного, суд приходить до переконання, що постанова старшого слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_6 від 19.04.2018 про закриття кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, є законною та обґрунтовую, оскільки ухвалена відповідним компетентним органом, згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час досудового слідства та оціненими слідчим відповідно до ст.94 КПК України, що знайшло своє відображення у вказаній постанові.

Разом з тим, постанова заступника прокурора області, старшого радника юстиції ОСОБА_7 від 16 травня 2018 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000035 від 13.04.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, від 19.04.2018 року, не відповідає вищевказаним критеріям, а саме законності та обґрунтованості, та строку протягом якого вона може бути винесена, а тому є незаконною та підлягає скасуванню. Суд при розгляді даної скарги враховує і те, що в інший спосіб захисту відновити законність порушеного права особа можливості не мала, оскільки інші способи, в тому числі адміністративні, використані нею та були не ефективними.

При цьому суд враховує положення ст. 55 Конституції України, які кожному гарантують захист прав і свобод в судовому порядку, і норми якої відповідно до ч.2 ст.8 є нормами прямої дії.

Крім того, за змістом п.1 ст.6 ст.13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (п. 45).

Керуючись ст. ст. 2,5,8,9, 28, 36,38,90,94,284,303 КПК України, ст.ст.8,19,55 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11/рп/2012, Практики Європейського суду з прав людини, Постанови Верховного Суду України від 06.06.2018 № 9901/445/18, суд, -

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

Визнати рішення та дії заступника прокурора Рівненської області старшого радника юстиції ОСОБА_7 , щодо винесення постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 16.05.2018 - незаконною.

Постанову заступника прокурора Рівненської області старшого радника юстиції ОСОБА_7 про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 16.05.2018, та відомості в ЄРДР про скасування вищевказаної постанови скасувати як незаконні, залишивши в силі постанову старшого слідчого в ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого УФР ГУ ДФС у Рівненській області майора податкової міліції ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження від 19.04.2018 та внести відповідні відомості в ЄРДР про закінчення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000035 від 13.04.2016 та закриття на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України у зв"язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1