Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/9813/15-к
Провадження № 1-кп/644/115/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
При секретарі ОСОБА_2 ,
За участю прокурора ОСОБА_3 ,
Законного представника потерпілої ОСОБА_4 ,
Представника законного представника ОСОБА_5 ,
Захисника ОСОБА_6 ,
У присутності обвинуваченого ОСОБА_7 ,
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова матеріали кримінального провадження відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч.2 ст. 125, ч.2 ст. 162 КК України,
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова перебуває відповідне кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 125, ч.2 ст. 162 КК України.
Захисником подано клопотання про визнання недопустимими доказів у справі, а саме супровідного листа №5317/708 від 21.12.2013 року, фотокопії медичної карти стаціонарного хворого №38341/1747, висновку експерта №161-С від 31.01.2014 року, висновку експерта №614-С від 31.03.2014 року з фотоілюстрацією, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.04.2014 року та постанову про визнання законним представником потерпілої ОСОБА_4 від 11.08.2015 року. В обґрунтування клопотання захисник посилався на те, що надані прокурором докази отримані з грубим порушенням вимог діючого кримінально-процесуального законодавства, з порушенням прав його підзахисного, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку судом. В тому числі, зазначав, що наданий супровідний лист містить розбіжності в часі та діагнозі, з іншим листом за №4023/711 від 20.12.2013 року, який не був наданий стороною обвинувачення у якості доказу та на думку сторони захисту прихований.
Також зазначав, що наявна в матеріалах провадження копія медичної картки стаціонарного хворого №38341/1747, що оформлена в КЗОЗ «Харківська міська лікарня швидкої невідкладної медичної допомоги ім..Мещанінова О.І., згідно до якої проходила лікування потерпіла ОСОБА_9 , в період з 21.12.2013 року по 27.12.2013 року, не прошита, не пронумерована, розташована хаотично, відсутні дані особи, що посвідчила відповідну копію, окрім того, звертав увагу на те, що при ознайомленні з матеріалами провадження печатка на фотокопії медкарти була відсутня.
Що стосується висновків експертиз захисник посилається на те, що при проведенні відповідного дослідження експерт посилається на відповідну медичну картку, походження якої не є зрозумілим, та невідомо чи надавалась взагалі відповідна картка в розпорядження експерта, потерпіла під час проведення експертиз не оглядалась. Також відсутні дані про процесуальне походження фотознімків наданих до експертного висновку №614-С, протоколу огляду фотознімків не складались, їх зміст суперечить отриманий в ході розгляду справи показам свідків про наявність тілесних ушкоджень.
Також, вважав, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.04.2014 року, також є неналежним та недопустимим, оскільки із його змісту вбачається відсутність даних щодо понятих, що зумовлює неможливість їх виклику в судове засідання, тобто виникають сумніви в проведенні взагалі такої слідчої дії.
Також, зазначав, що не є допустимою та належною постанова про визнання законним представником потерпілої ОСОБА_4 , оскільки під час проведення досудового розслідування останній допитувався у якості свідка та оскільки потерпілий та свідок мають різне процесуальне становище, різні процесуальні права, з`ясування цього питання має значення при оцінці доказів.
З урахуванням викладеного, посилався на те, що супровідний лист, копія медичної картки, фотознімки до висновку експертизи, отримані всупереч встановленій процедурі тимчасового доступу, протоколи вилучення документів та протоколу огляду документів не складались та в матеріалах провадження відсутні, процесуальну дію щодо пред`явлення особи для впізнання було проведено з порушенням вимог ч.7 ст.223 КПК України, процесуальне рішення про визнання ОСОБА_4 представником потерпілої прийнято в порушення вимог п.1 ч.2 ст.65 КПК України.
Тому на думку сторони захисту ці докази в силу ст.85, 86 КПК України не повинні бути визнані судом належними та допустимими.

Обвинувачений позицію захисника підтримав, просив клопотання задовольнити.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, суду пояснив, що супровідні листи, копія медичної картки були отримані слідчим ОСОБА_10 в ході проведення досудового розслідування на підставі запитів, експертизи у справі призначались на підставі постанов слідчого, в розпорядження експерта надавались відповідні медичні документи. Також посилався на те, що ОСОБА_4 був допитаний у якості свідка ще до визнання його представником потерпілої, після чого вже не допитувався у статусі свідка, а тому процесуальних порушень на які посилається сторона захисту не допущено.

Представник потерпілої ОСОБА_4 , його представник ОСОБА_11 проти задоволення клопотання заперечували підтримали позицію прокурора.

Суд, вислухавши доводи учасників процесу та дослідивши матеріали провадження встановив наступне. Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості цього доказу на даній стадії судового провадження без дослідження його у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає, натомість прокурор вказує на необхідність вчинення інших дій для вирішення питання про допустимість даних доказів. Постановлення ухвали без надання оцінки доказів в їх сукупності буде суперечити загальним засадам кримінального судочинства.

За таких обставин заявлене клопотання не підлягає задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що це не позбавляє суд права на визнання таких доказів недопустимими під час ухвалення остаточного рішення за наслідками дослідження цих доказів у їх сукупності та у взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.84,85, 86, 87, 89, 372 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , про визнання доказів неналежними та недопустимими, залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий: суддя ОСОБА_1