АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3696/17 Номер провадження 11-кп/786/978/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 185 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001760 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, який проживає АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз
26.12.2011 Октябрським районним судом м. Полтава за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ст. 69, ч. 4 ст. 70, ч.1 ст. 71 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі, звільнено 6.10.2015 по відбуттю покарання,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту.
До набрання вироку законної сили обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду негайно.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 14.04.2017 приблизно о 3.30 год, перебуваючи на законних підставах у квартирі АДРЕСА_2 , умисно, повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон «Lenovo А 516» вартістю 630 грн в чохлі вартістю 47,53 грн з картою пам`яті на 4 GB вартістю 114,07 грн, який належить потерпілому ОСОБА_8 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на загальну суму 791,60 грн. Викраденим розпорядився на власний розсуд.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи своєї вини та кваліфікації своїх дій, вказуючи, що судом не було враховано визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та те, що він є єдиним годувальником сім`ї, відсутність претензій потерпілого, просить пом`якшити йому покарання та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що шкоду йому відшкодовано, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_9 під час розгляду провадження у суді першої інстанції свою вину у вчиненому злочині визнав, фактичні обставини провадження учасниками не оспорювалися, через це суд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Тому колегія суддів згідно ч. 3 ст. 349 та ч. 2 ст. 394 КПК України не перевіряє фактичні обставини кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме як повторне таємне викрадення чужого майна, за який його засуджено, учасниками провадження не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, зокрема за аналогічні злочини, має непогашену судимість у визначеному законом порядку, поведінку обвинуваченого до та після вчиненого злочину, висновок органу пробації про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства; наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обговорюючи призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів окрім визнаного судом, враховує всі обставини по провадженню в їх сукупності, те, що обвинувачений раніше вчиняв умисні злочини проти власності, відсутність роботи, що спростовує твердження обвинуваченого про те, що він є годувальником сім`ї.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Твердження обвинуваченого про неврахування судом наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та наявність неповнолітньої дитини, є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання вказані обставини врахував.

Таким чином призначене ОСОБА_7 не максимального покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 185 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

13.12.2017 в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подав заяви про застосування до нього п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», повідомивши, що він має на утриманні неповнолітню дитину, щодо якої батьківських прав не позбавлений.

Колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», яку підтримали прокурор та потерпілий підлягає задоволенню.

Відповідно до п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 7 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили , не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Як вбачається з матеріалів провадження кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом, визнано винуватим у вчиненні умисного злочину, який не є тяжкими чи особливо тяжкими відповідно до статті 12 КК України, вирок щодо нього не набрав законної сили.

Згідно досудової доповіді про обвинуваченого у кримінальному провадженні, підписаної працівником органу пробації ОСОБА_10 , та наданої суду апеляційної інстанції свідоцтва про народження, обвинувачений ОСОБА_7 має дочку 2-х років, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під дію ст. 9 вказаного вище Закону, яка виключає можливість застосування амністії, особа обвинуваченого не підпадає, а тому до нього може бути застосована амністія.

Таким чином, вказана заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

На підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, призначеного Октябрським районним судом м. Полтава від 14 вересня 2017 року.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти у залі суду негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4