Ухвала іменем україни 12 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
переглянула в судовому засіданні вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалуАпеляційного суду Київської області від 25 квітня 2016 року за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 .
Вказаним вироком, залишеним без зміни судом апеляційної інстанції, засуджено:
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 71 КК ОСОБА_7 визначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2015 року, у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та про направлення справи на новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений посилається на неповноту досудового та судового слідства, зазначає, що обвинувачення обґрунтовано на припущеннях, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються лише на недопустимих доказах, які зібрані з порушенням вимог закону. Зазначає, що вказаний злочин він не вчиняв, а матеріали кримінального провадження сфальсифіковані працівниками міліції. Стверджує, що суд безпідставно не врахував покази свідків, які підтвердили, що на час вчинення злочину засуджений знаходився вдома і не мав можливості вчинити злочин. Посилається на відсутність фіксації одного з судових засідань, а також не можливість їх якісного відтворення. Вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи його апеляційної скарги, належним чином не дослідив матеріали провадження та ухвалив не об`єктивне та не обґрунтоване рішення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який не підтримав доводи касаційної скарги та просив судові рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно ст. 434 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410, 411 КПК України щодо неповноти судового розгляду справи, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. У зв`язку з наведеним, доводи засудженого в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Свій висновок щодо доведеності вини засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
Кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Твердження засудженого про неправильне застосування до останнього закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на його думку, не доведена його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
Зокрема, суд першої інстанції правильно обґрунтував своє рішення у цій частині показаннями: потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила за яких обставин саме ОСОБА_7 вчинив відносно неї злочин; свідка ОСОБА_9 , який показав, що бачив як потерпіла заходила у під`їзд будинку, а потім він почув крики, і з під`їзду вибіг молодий хлопець в якому він впізнав саме ОСОБА_7 ; свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були понятими при впізнанні потерпілою засудженого, як особи, яка вчинила щодо неї злочин; протоколом огляду місця події; протоколом пред`явлення особи для впізнання потерпілою ОСОБА_8 від 06.05.2015 року.
Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженому та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому суд навів належну мотивацію неврахування окремих, зазначених у вироку, доказів.
Що стосується доводів засудженого про непричетність до вказаного злочину, то вони були предметом перевірки суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку і правильно відхилені судом, оскільки спростовані показаннями потерпілої, яка впізнала засудженого як особу, що вчинила на неї напад та зірвала з неї золоті вироби. Показання потерпілої за даним фактом не спростовані матеріалами провадження, вони не визивають сумнівів щодо правдивості, оскільки знайшли підтвердження іншими, наведеними у вироку доказами, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку. Не спростовані наведені обставини і доводами касаційної скарги.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про фальсифікацію матеріалів провадження працівниками міліції, то вони є безпідставними, і не знайшли свого підтвердження під час дослідження у судових засіданнях матеріалів провадження. Крім того, під час прослуховування аудіозапису судових засідань було встановлено, що твердження засудженого про неможливість їх якісного відтворення є непереконливими, а відсутність фіксації судового засідання від 02 вересня 2015 року про призначення справи до судового розгляду не є тим істотним порушенням, що тягне за собою скасування чи зміну судових рішень.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , перевірив всі доводи його апеляції, які за своїм змістом близькі до доводів, викладених у касаційній скарзі, і правильно визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі мотиви такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.
Розгляд справи в суді апеляційної інстанції провадився у передбаченому законом порядку. Зміст ухвали цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З такими висновками судів погоджується колегія суддів, оскільки доказами, дослідженими під час судового розгляду справи та перевіреними під час перегляду вироку суду в апеляційному порядку, доведено, що саме засуджений повторно відкрито викрав майно потерпілої із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.
Отже, підстав вважати ОСОБА_7 необґрунтовано засудженим, колегія суддів не вбачає.
Покарання засудженому призначено у відповідності до вимог статей 50, 65, 71 КК та за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які відповідно до положень ст. 438 КПК були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено, а тому у задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 слід відмовити.
Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3