АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/4985/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

представника власника майна адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргуадвоката ОСОБА_6 , який діє в ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києвавід13 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 та накладено арешт на нежитлові приміщення групи приміщень № 43А, загальною площею 310, 5 кв.м. та групи приміщень АДРЕСА_1 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахувавнаявність правових підстав для накладення арешту на майно, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання з метою забезпечення збереженняречових доказів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арештуна групу приміщень АДРЕСА_1 та виключити дане приміщення зі складу речових доказів у даному кримінальному провадженні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, адвокат зазначає, щозгідно інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав (права власності), Державного реєстру іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна, власником нежитлових приміщень загальною пл.246,7кв.м. в буд. АДРЕСА_2 , є ОСОБА_9 , що, на думку апелянта, безпідставно та помилково не встановлено судом. Додає, що судом також не перевірена відповідність майна, на яке прокурор просить накласти арешт, критеріям, зазначеним у ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку із чим, як стверджує адвокат, безпідставно накладено арешт.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що арешт накладено на об`єкт власника, який не має будь-якого процесуального статусу у даному кримінальному проваджені та не несе за законом будь - якої відповідальності за дії гр. ОСОБА_10 та гр. ОСОБА_11 перед ПАТ «ПУМБ» по кредитним та іпотечним зобов`язанням. Додає, що ОСОБА_9 дізналась про наявність даного кримінального провадження випадково 14.09.2017 року.
Далі адвокат звертає увагу суду на те, що нежитлові приміщення, на які слідчий суддя наклав арешт, об`єднані у нежитлове приміщення загальною пл. 246,7кв.м. на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, ніколи не був відданий в заставу (іпотеку) за Кредитним договором № 2007- 54-Ф від 22.10.2007р. та Іпотечним договором №54-2007-ф/2 від 04.06.2008р.
Також автор апеляційної скарги зазначає про те, що накладений арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді є необгрунтованим, безпідставним, незаконним, що підтверджується ухвалою слідчого судді, відповідно до якої судом встановлено, що 22.10.07 р. між гр. ОСОБА_12 і ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» укладений Кредитний договір №2007-54-Ф., підкріплений Договором іпотеки та Договором поручительства укладених 22.10.2007р. банком і гр. ОСОБА_11 , до умов договору іпотеки від 22.10.2007р.були 04.06.2008р. внесені зміні предмету іпотеки, на інший об`єкт нерухомості, а саме: нежитлове приміщення (в літера А), загальною пл. 233,20 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в подальшому відповідно до судового рішення по цивільній справі №2- 9090/09) гр. ОСОБА_11 отримала право власності на нежитлові приміщення 43А, загальною пл. 310.5 кв.м. та групи 43Б, загальною пл. 47,6 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 , яке набрало законної сили і після проведення поточноїінвентаризації, нежитлові приміщення №43, пл. 233,2 кв.м. стали значною складовою частиною групи нежитлових приміщень №43 А. пл. 310,5 кв.м., після чого 12.08.2010 рокунапідставі договору купівлі продажу дані нежитлові приміщення перейшли від ТОВ «Президентський вибір» до ОСОБА_13 .
Так, адвокат звертає увагу суду на те, що дані приміщення перейшли у власність до ОСОБА_13 , а не до ОСОБА_9 , яка є власником нежитлового приміщення групи 43Б, загальною пл. 47,6 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 . Додає, що власником вказаного нежитлового приміщення ніколи не ОСОБА_14 та дане приміщення ніколи не було надане в іпотеку, а тому в повному обсязі дане майно не відповідає критеріям, зазначеним у ч. 1 ст. 98 КПК України. Крім того, апелянт зазначає, що арешт нерухомого майна, яке належить ОСОБА_9 не має жодного правового підґрунтя і правових підстав.
Далі адвокат, посилаючись на ЗУ «Про іпотеку», та відповідальність поручителя перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, зазначає, про неможливість збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя.
У підсумку, автор апеляційної скарги вказує, щоу даному випадку можливе накладення арешту на нерухоме майно виключно, яке було віддане гр. ОСОБА_11 в іпотеку в розмірі 233,2 кв.м., і яке фактично збільшилось за розміром та є приміщеннями групи 43А, загальною пл. 310 кв.м., що підтверджено Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.209р. та проведеною поточною інвентаризацією ІНФОРМАЦІЯ_1 на об`єкти нерухомості - власником якого є ОСОБА_13 .
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участіу судовому засіданні не приймали, зі змістом оскаржуваної ухвали слідчого судді ознайомилися 18 вересня 2017 року, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання апелянта щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених у ньому, підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженніСВ Подільськогоуправління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0000398, відомості про яке19.04.2013 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, запідозрою ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

ПрокурорКиївської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_16 звернувся доПодільськогорайонного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту нанежитлові приміщення групи приміщень № 43А, загальною площею 310, 5 кв.м. та групи приміщень АДРЕСА_1 , яке ухвалою слідчого суддіПодільськогорайонного суду міста Києва від 13 липня 2017 рокузадоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого в межах кримінального провадження № 0000398про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав поясненняпрокурора та, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно зазначене в клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене в клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Твердження апелянта про те, щослідчим суддею не перевірена відповідність майна, на яке прокурор просить накласти арешт, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановоюпро визнання речовим доказом від 11 липня 2017 року, відповідно до якоїарештоване слідчим суддею майно визнано у рамках даного кримінального провадження речовим доказом,з посиланням на те, що нежитлові приміщення були об`єктом кримінально протиправних дій, виведені з іпотеки ЗАТ «Донгорбанк» внаслідок вчинення злочинів та набуті ОСОБА_13 кримінально протиправним шляхом.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Посилання адвоката на те, що власником арештованих нежитлових приміщень згідноінформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав (права власності), Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна, ОСОБА_17 , колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, що у цьому випадку і мало місце.
Крім того, твердження апелянта про відсутність у власника арештованого майна будь-якого процесуального статусу, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є збереження речових доказів, тобто це не вимагає доведення причетності особи до кримінального правопорушення.
Посилання адвоката на те, що ОСОБА_9 дізналась про наявність даного кримінального провадження 14 вересня 2017 року, не є визначеною законом самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, щонежитлові приміщення, на які слідчий суддя наклав арешт, об`єднані у нежитлове приміщення загальною пл. 246,7кв.м. на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, ніколи не був відданий в заставу (іпотеку) за Кредитним договором № 2007- 54-Ф від 22.10.2007р. та Іпотечним договором №54-2007-ф/2 від 04.06.2008р. не є предметом розгляду у даному судовому засіданні, оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме щодо долі речових доказів.
Доводи апелянта з приводу необґрунтованості, незаконності, безпідставностіарешту та відсутності правового підґрунтя та правових підстав для арешту, є непереконливими, з урахуванням змісту оскаржуваного судового рішення, яке, на переконання колегії суддів,ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. Крім того, ухвала слідчого судді містить достатні мотиви та підстави прийнятого слідчим суддею рішення.

Крім того, посилання автора апеляційної скаргинапроцес набуття правонаступництва нежитлових приміщень ОСОБА_13 , на відповідальність поручителя перед іпотекодержателем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.209 р. та проведену поточну інвентаризацією Київського міського БТІ та РПВ на об`єкти нерухомості,не є підставою для задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваного судового рішення, з урахуванням того, що дані обставини не є предметом розгляду на даному етапі кримінального провадження,проте підлягають перевірці на досудовому розслідуванні.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на нежитлові приміщення групи приміщень № 43А, загальною площею 310, 5 кв.м. та групи приміщень АДРЕСА_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити адвокату ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого суддіПодільського районного суду м. Києвавід 13 липня 2017 року.

Ухвалу слідчого суддіПодільського районного суду м. Києвавід 13 липня 2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 та накладено арешт на нежитлові приміщення групи приміщень № 43А, загальною площею 310, 5 кв.м. та групи приміщень АДРЕСА_1 , залишити без змін,а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

________________________ ___________________________ __________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4