Справа № 372/3378/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/30/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 2 12.02.2018

УХВАЛА
Іменем України

12 лютого 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
за участю прокурора - ОСОБА_8
обвинуваченого - ОСОБА_9
захисника - ОСОБА_10
потерпілого - ОСОБА_11
представника потерпілого - ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001265 від 13.09.2016 року за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_11 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 рокуяким,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, освіта середня, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, раніше судимого, востаннє 11.03.2010 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області ч.3 ст. 296 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 ч.4, ст. 72 КК України, призначено остточне покарання 4 роки 7 місяців 6 днів позбавлення волі, 25.03.2014 року звільненого умовно-достроково з невідбутим строком 1 місяць 13 днів,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 26051 грн. 22 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього стягнуто 526 051 грн. 22 коп.
Вироком також вирішено питання щодо речових доказів,
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком ОСОБА_9 , перебуваючи на прибудинковій території біля будинку АДРЕСА_3 , 11 вересня 2016 року близько 21 години 30 хвилин, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що виразилися у словесній сварці між ним та раніше йому незнайомою ОСОБА_13 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, та які переросли в загострену форму, не маючи наміру на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та не передбачаючи можливість настання негативних наслідків у вигляді смерті останньої, хоча повинен був і міг їх передбачити та діяти з більшою обачністю, наніс численні удари кулаками в область голови потерпілої та подальшому передушуванні горла ОСОБА_13 частиною її власного верхнього одягу, відірваного в момент вчинення вказаних дій, коли останню волочив по землі, спричинивши тілесні ушкодження, від яких остання померла на місці вчинення злочину. Згідно із висновком експерта від 02.11.2016 року за № 274 при судово- медичній експертизі трупа ОСОБА_13 виявлені ушкодження: 4 крововиливи на лобі зліва та справа на фоні набряку м`яких тканин, навколоорбітальні крововиливи, на фоні яких в області хвоста лівої брови мають місце 2 паралельні між собою забійні рани; садна на кінчику та крилах носа, крововилив на спинці носа, уламковий перелом кісток носа; забійні рани на верхній губі посередині та зліва, на нижній губі посередині, крововилив на верхній губі з боку порожнини рота, майже по всій поверхні; 3 рани на верхній поверхні язика, 1 - на правій передньо-боковій його поверхні, крововилив на нижній поверхні язика; травматична екстракція 1-го лівого верхнього зуба, з ушкодженням ясен в зазначеній ділянці, травматичний вивих 2 та 3-го зуба верхньої щелепи зліва; 4 смугасті странгуляції які розташовані від ділянки правого кивального м`язу горизонтально до лівої задньо-бокової поверхні шиї, навколо яких визначаються 4 смугасті та овальні крововиливи, вертикально розташоване смугасте садно на задній поверхні шиї справа; 3 крововиливи на внутрішній поверхні лівого плеча та на внутрішньо-задній поверхні лівого передпліччя, 4 крововилива на внутрішній поверхні правого плеча, 1 - на зовнішній його поверхні та 1- на передній поверхні правого передпліччя; садно на зовнішній поверхні правого плеча, на передній поверхні правого колінного суглобу та на передній поверхні лівого стегна; крововилив на передній поверхні лівої гомілки; садно на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки. Характер виявлених тілесних ушкоджень дозволяють стверджувати про те, що вказані ушкодження утворилися від дії (садна - за рахунок ковзання, тертя або удару під кутами; синці та крововиливи - за рахунок нанесення - ударів) тупих предметів, частка з яких відобразила овальні контактні поверхні. Вищеописані тілесні ушкодження утворилися за життя, незадовго до настання смерті і відносяться: комплекс ушкоджень в області шиї - до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння; комплекс ушкоджень в області голови - до легких тілесних ушкоджень, які призводять до короткочасного розладу здоров`я; інші окремо взяті тілесні ушкодження - до легких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії в результаті задушення петлею. Між ушкодженнями виявленими в області шиї потерпілої та її смертю існує прямий причинний зв`язок.
Не погоджуючись з вироком суду потерпілий подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судом були досліджені усі наявні докази і їх сукупність давала підстави для прийняття правильного рішення. Були подані письмові заперечення стосовно неправильної кваліфікації прокурором в новому обвинуваченні с обґрунтуванням правильної кваліфікації як умисного вбивства. Цим запереченням суд не надав належної оцінки у вироку.
Вказує, що з наявних доказів по справі при правильній їх оцінці достатньо даних для правильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України.
Посилається і на те, що прокурор та суд безпідставно не звернули уваги на те, що умисне вбивство може бути вчинено як з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої особи і бажає її настання, або з непрямим умислом коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Вказує, що при фактичних даних, які зазначені як у попередньому, так і в зміненому обвинуваченні, з пояснень самого ОСОБА_9 на досудовому розслідуванні та в суді, обвинувачений, завдаючи умисної шкоди, тягнучи знепритомлену потерпілу обличчям до землі за петлю від її одежі, що призвело до передушування горла, байдуже ставився до такого наслідку і повинен нести відповідальність саме за вбивство, а не за помилкове, зазначене прокурором, вбивство по необережності. Цю позицію суд залишив без належної уваги та оцінки у вироку.
Зазначає, що сам обвинувачений свою вину за ст. 115 КК України визнав спочатку повністю і тільки після позиції суду про відхилення можливості спрощеного порядку, з метою уникнення належного покарання за умисне вбивство, став займати позицію необережного скоєння злочину.
Вказує, що неправильна кваліфікація злочину викликана не відсутністю доказів, а не правильною їх оцінкою у сукупності, що призвело остаточно до неправильної кваліфікації.
Посилається і на те, що відповідно до ст. 4 п. «в» Закону України «Про застосування амністії» амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких злочинів. На цю заборону суд не звернув уваги.
Вказує, що суд неправильно застосував закони України про кримінальну відповідальність, що призвело остаточно до призначення покарання, яке не відповідало ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, думку потерпілого та його представника, які подану апеляційну скаргу підтримали, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, прокурора, який також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування вироку при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог Кримінального процесуального кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У ході розгляду зазначеного кримінального провадження в суді апеляційної інстанції колегією суддів встановлено те, що судом першої інстанції були допущені порушення тих положень КПК України, які регламентують межі обвинувачення, у яких проводиться судовий розгляд, конкретність пред`явленого обвинувачення, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Так, відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Обвинувачення у вчиненні злочину вважається сформульованим, якщо в ньому викладене твердження про вчинення особою діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України із викладення у ньому ознак цього діяння, зазначених у диспозиції відповідної статті Особливої частини КК України із посиланням на обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Тільки обвинувачення, яке є конкретним і зрозумілим вважається належно сформульованим і породжує відповідні наслідки, в тому числі необхідність та можливість захисту, а також доведення обставин, що утворюють предмет доказування у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Частиною третьою цієї статті передбачається можливість виходу суду за межі обвинувачення. Так, за змістом цієї норми закону суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного у обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Зазначених вимог закону, які регламентують розгляд кримінального провадження за конкретним обвинуваченням, межі судового розгляду та підстави виходу за межі пред`явленого обвинувачення суд першої інстанції при розгляді зазначеного кримінального провадження у повній мірі не дотримався.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 спочатку було висунуте обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. У ході судового розгляду прокурор змінив обвинувачення із ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст. 119 КК України. Проте, при зміні обвинувачення та складанні нового обвинувального акта прокурор обмежився лише формулюванням зміненого обвинувачення. Обґрунтування прийнятого рішення про зміну обвинувачення із зміною правової кваліфікації злочину, прокурором у новому обвинувальному акті наведено не було.

Окрім того, колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 змінене обвинувачення було сформульовано не конкретно. Обвинувальним актом від 01.09.2017 року, ОСОБА_9 було змінене раніше пред`явлене обвинувачення із ч.1 ст.115 КК України та ч.1 ст.119 КК України. Так, відповідно до цього обвинувачення ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, не маючи наміру на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та не передбачаючи можливості настання негативних наслідків у вигляді смерті потерпілої, хоча повинен був і міг їх передбачити та діяти з більшою обачністю, наніс численні удари кулаками в область голови потерпілої ОСОБА_13 з подальшим передушуванням горла останньої частиною її власного одягу, відірваного в момент вчинення вказаних дій, спричинивши тілесні ушкодження, від яких потерпіла померла на місці події. Смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії в результаті задушення петлею.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України проявляється у вбивстві, вчиненому через необережність. Відповідно до положень ч.1 ст.115 КК України вбивством є протиправне заподіяння смерті іншій особі. Із тексту зміненого обвинувачення вбачається те, що обвинуваченому у вину було поставлено вчинення злочину через необережність у виді злочинної недбалості. За змістом ч.3 ст.25 КК України необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. По відношенню до вбивства, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 119 КК України, суспільно небезпечними наслідками діяння винного є смерть іншої особи.

Висуваючи ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України в редакції, яка наведена вище, прокурором не були викладені обставини, наявність яких є необхідною для вирішення питання про правильність даної кваліфікації дій обвинуваченого, здійснення захисту та надання відповідних доказів як самим обвинуваченим, так і особами, які підтримують обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі. Так, у даному обвинуваченні не вказаний механізм здушування горла потерпілої та обставини, за яких відбувалося це здушування, яке і призвело до смерті потерпілої. У висунутому обвинуваченні не знайшло свого обґрунтування те, чому обвинувачений не передбачав можливість настання смерті потерпілої саме від здушування її горла за умови того, що такі дії є небезпечними для життя, оскільки перешкоджають доступу повітря в цілому та кисню зокрема до життєво важливих органів людини, що призводить до смерті. В обвинуваченні не зазначено, із якою метою обвинуваченим завдавались удари потерпілій кулаком у голову та із якою метою відбувалось здушування горла. У обвинуваченні прокурором було зазначено про відсутність намірів ОСОБА_9 на спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень. Проте, поза увагою прокурора залишилось те, що діючий Кримінальний кодекс України не містить поняття наміри , крім того, не зрозуміло, яка правова природа посилання прокурора на відсутність у обвинуваченого намірів на завдання саме тяжких тілесних ушкоджень враховуючи те, що диспозиція ч.1 ст. 119 КК України передбачає вбивство, а наслідок, передбачений цією нормою закону проявляється у настанні смерті особи.

Наведене у своїй сукупності вказує на неконкретність зміненого обвинувачення, що призвело до порушення процесуальних прав обвинуваченого, в тому числі і права на захист.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок зміни обвинувачення дії обвинуваченого почали кваліфікуватися за менш тяжкою статтею Особливої частини КК України. Потерпілий, після роз`яснення йому положень закону, відповідно до ч.3 ст. 338 КПК України підтримав обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Колегія суддів вважає, що не наведення прокурором мотивів зміни обвинувачення та пред`явлення не конкретного обвинувачення призвело також і до порушення процесуальних прав потерпілого. Так, потерпілий як особа, до якої відповідно до положень ч.3 ст. 338 КПК України перейшло право підтримувати обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, у відповідності до вимог п.19 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 338, ч.4 ст. 340 КПК України набув статусу сторони у даному кримінальному провадженні. За відсутності мотивів змінення обвинувачення та пред`явлення обвинуваченому не конкретного обвинувачення потерпілий був обмежений у своєму праві надавати докази для підтримання раніше пред`явленого обвинувачення та докази на спростування обвинувачення, висунутого прокурором, яке суперечить правовій позиції потерпілого. Окрім того, зазначені вище обставини у своїй сукупності вказують не лише на порушення положень КПК України, які регламентують забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свободу у поданні ними суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 17, ст.22 КПК України), але і на порушення п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції уваги не звернув і засудив ОСОБА_9 за не конкретним обвинуваченням, допустивши при цьому порушення вимог кримінального процесуального закону при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним (п.2 ч.3 ст.374 КПК України).

Так, відповідно до пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, дії обвинуваченого проявились у передушуванні горла потерпілої, без зазначення механізму передушування. Суд першої інстанції, формулюючи в порядку п.2 ч.3 ст.374 КПК України обвинувачення, яке визнане судом доведеним зазначив те, що ОСОБА_9 здійснив передушування горла ОСОБА_13 частиною її власного верхнього одягу, відірваного в момент вчинення вказаних дій, коли останню волочив по землі. При цьому, у сформульованому обвинуваченні судом не було зазначено, до яких дій відноситься посилання суду на факт волочіння потерпілої по землі: відірвання частини верхнього одягу потерпілої чи передушування горла потерпілої. Окрім того, вказавши у вироку на факт волочіння потерпілої по землі, суд фактично вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті відсутні будь-які посилання на цю обставину. Вказавши у вироку на факт волочіння потерпілої по землі, посилання на яке відсутнє у висунутому обвинуваченні і яке суттєво змінює фактичні обставини вчинення злочину по відношенню до тих, які викладені в обвинувальному акті, суд першої інстанції обмежив право потерпілого на підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, надання доказів на доведення цього обвинувачення та спростування нового обвинувачення.

Колегія суддів також приходить до висновку, що судом першої інстанції були порушені вимоги закону щодо меж обвинувачення, в яких проводився судовий розгляд (ч.1 ст.337, ч.3 ст.338 КПК України). Як зазначалось вище, суд розглядає провадження лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. У зв`язку з наявністю обставин, передбачених ч.3 ст. 338 КПК України, у даному кримінальному провадженні повинно було розглядатись два обвинувачення, а саме: у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, тобто змінене прокурором обвинувачення, та у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, а саме первісне обвинувачення, яке було підтримане потерпілим. Наведене вказує на те, що сторонами, в тому числі і потерпілим, який набув статусу сторони у кримінальному провадженні, повинні були подаватись докази щодо обох обвинувачень, ці докази повинні були оцінюватись судом щодо їх належності, допустимості та достатності, у вироку суд повинен був зробити висновки щодо обох обвинувачень, при визнанні недоведеним одного із них, сформулювати це обвинувачення, викласти підстави для визнання його недоведеним та навести мотиви, із яких відкинуті докази, що надавались стороною, яка підтримувала це обвинувачення. Цих вимог закону суд першої інстанції у повній мірі не дотримався. Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що після виконання вимог ст. 338 КПК України, при наявності двох обвинувачень: за ч.1 ст. 119 та ч.1 ст. 115 КК України суд фактично продовжив розгляд щодо одного обвинувачення, ухвалюючи вирок, у вступній частині вироку вказав про обвинувачення ОСОБА_9 лише у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України у вироку не сформулював, докладних мотивів, чому він вважав це обвинувачення не доведеним у вироку не навів. В порушення вимог ч.3 ст.374 КПК України суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не навів докладних мотивів, із яких він дійшов до висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.1 ст. 119 КК України. Із урахуванням того, що у вироку при формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, судом фактично не був указаний механізм здушування горла потерпілої, внаслідок чого настала її смерть, суд у вироку не зазначив, із яких мотивів він дійшов до висновку про те, що обвинувачений, вчиняючи зазначені в обвинуваченні дії, не передбачав настання смерті потерпілої.

Наведене в сукупності дає підстави стверджувати те, що як прокурором у ході зміни обвинувачення, так і судом першої інстанції у ході судового розгляду були допущені порушення вимог п.13 ч.1 ст.3, ст.ст. 7, 9, 20, 22, 91, ч.1, 3 ст. 337, ч.1, 3 ст.338, ст.370, ч.2,3 ст.374 КПК України. Колегія суддів вважає, що зазначені вище порушення положень КПК України перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому ці порушення визнаються колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Колегією суддів також визнається те, що в ході судового розгляду залишилися не з`ясованими істотні обставини кримінального провадження, з`ясування яких має важливе значення для кримінального провадження, в тому числі і для правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Так, ні в первісному обвинуваченні, ні в зміненому обвинуваченні, ні в ході судового розгляду не було встановлено механізму, за якого відбулося задушення потерпілої, натомість, замість цього прокурор та суд обмежились загальними фразами про передушування горла потерпілої, а суд, при формулюванні обвинувачення, яке визнане ним доведеним, вийшовши за межі пред`явленого обвинувачення, вказав на факт волочіння потерпілої по землі. Посилаючись на те, що задушення потерпілої відбулося за допомогою частини її верхнього одягу, відірваної в момент вчинення дій, описаних у обвинуваченні, ні в ході досудового слідства, ні в ході судового розгляду не було з`ясовано те, коли і за яких обставин була відірвана частина одягу потерпілої, яка це частина одягу і яким чином було проведене задушення за допомогою цієї частини одягу. Залишилось не з`ясованим питання про те, який предмет перебував в області шиї у потерпілої, що був зафіксований у ході огляду місця події та чи є цей предмет зазначеною вище частиною верхнього одягу потерпілої. В ході судового розгляду залишилась не з`ясованою та обставина, чому потерпіла була виявлена оголенною, та де перебував її одяг. Сприйнявши показання обвинуваченого про те, що він перетягував потерпілу в інше місце, взявши її за одяг, який зібрався складками в районі шиї потерпілої, та фактично допустивши, що в такий спосіб відбулося задушення потерпілої, суд не звернув увагу на те, що в ході слідчого експерименту, який був зафіксований за допомогою відеозапису, обвинувачений показав на місці, що потерпілу він відтягнув на декілька метрів. Відповідно до відеозапису цієї слідчої дії, зазначені дії обвинуваченого повинні були тривати короткий проміжок часу, хоча ця обставина в ході судового розгляду із належною повнотою досліджена не була. Встановлення цієї обставини має важливе значення для перевірки як показань обвинуваченого, так і для вирішення питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Так, процес удушення є триваючим процесом. Відповідно до показань експерта ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції, смерть потерпілої особи в ході задушення настає не менше ніж за дві хвилини, хоча наукові дослідження збільшують цей час до семи хвилин. Належне встановлення зазначеної вище обставини є необхідним для встановлення можливості спричинення смерті потерпілої внаслідок відтягування її на віддаль, вказану обвинуваченим у ході слідчого експерименту.

За наявності зазначених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду вирок Обухівського районного суду від 19.09.2017 року щодо ОСОБА_9 не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.

Окрім того, колегія суддів вважає, що ухвалення вироку щодо ОСОБА_9 за наявності зазначених вище порушень вимог кримінального процесуального закону, порушень прав потерпілого, які були допущені в ході судового розгляду та наведеної вище неповноти судового розгляду вказує на порушення прав потерпілого, передбачених ст.2 «Право на життя» Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в аспекті об`єктивного, повного та ефективного розслідування факту смерті потерпілої ОСОБА_13 , що також вказує на необхідність скасування зазначеного вироку.

У зв`язку з тим, що обвинуваченому було висунуте неконкретне обвинувачення, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити новий вирок, а тому в зазначеному кримінальному провадженні необхідно призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В ході нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати викладене в цій ухвалі, усунути зазначену вище неповноту, вжити всіх передбачених законом дій, направлених на усунення зазначених вище порушень вимог кримінального процесуального закону, дослідити докази, надані сторонами, встановленим обставинам дати належну юридичну оцінку, ухвалити в кримінальному провадженні законне та обґрунтоване судове рішення. Суду першої інстанції необхідно мати на увазі, що в ході судового розгляду підлягають розгляду обидва обвинувачення, як за ч.1 ст. 119 КК України у випадку підтримання його прокурором, так і за ч.1 ст. 115 КК України, у випадку підтримання його потерпілим із ухваленням рішення в залежності від того обвинувачення, яке буде доведене.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2017р. щодо ОСОБА_9 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3