Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0006897 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше судимого: 15.06.2011 року Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, 75 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; 09.11.2011 року тим же судом за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 850 гривень; 15.03.2012 року тим же судом за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі, звільнений 15.07.2014 року на підставі Закону України «Про амністію», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував обвинуваченому ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 по 21 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 22 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, у тому числі за корисливий злочин, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову повторно вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення за наступних обставин.

19.06.2017 року приблизно о 08 год. 45 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , проходячи повз одного з корпусів Київської міської клінічної лікарні № 6, що за адресою: м. Київ, проспект Комарова, 3, побачив поряд з парканом велосипед біло-чорного кольору марки «ХВЗ М 1530», що належить потерпілому ОСОБА_7 , який вирішив таємно вкрасти.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, з метою незаконного особистого матеріального збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 підійшов до велосипеду та почав зламувати навісний замок, яким той був прикріплений до паркану, але був помічений ОСОБА_8 , яка почала вимагати від нього припинити свої дії. Обвинувачений, розуміючи, що його дії викрито, продовжив зламувати навісний замок, та зламавши його з місця вчинення кримінального правопорушення зник, разом з викраденим велосипедом, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому майнову шкоду у розмірі 3700 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи фактичних обставин справи, просить перерахувати йому термін попереднього ув`язнення належним чином, оскільки відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, йому було перераховано термін попереднього увязнення не в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у відкритому викраденнічужого майна (грабежі), вчиненому повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання, зокрема перерахунку строку його відбування.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів; обстановку і спосіб вчинення злочину; ступінь негативних наслідків; дані про особу обвинуваченого, який не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
Обставинами, які, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття та повне визнання вини. Обставин, які, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 судом покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та є справедливими, оскільки за своїм видом і розміром, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Що ж стосується посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не перерахував йому в повному обсязі термін попереднього увязнення, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, то колегія суддів не може погодитися з доводами обвинуваченого, з огляду на таке.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, відповідно до яких, строк попереднього ув`язнення зараховувався в строк відбування покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на момент ухвалення оскаржуваного вироку, не могли бути застосовані до обвинуваченого ОСОБА_6 в повному обсязі, оскільки починаючи з 21 червня 2017 року, вказаний порядок зарахування строку попереднього ув`язнення було виключено із Кримінального кодексу України, на підставі Закону України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення».

Вказаний закон набрав набав законної сили з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 21 червня 2017 року.

З цього часу, відповідно до нової редакції ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції щодо зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання за період з 22 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день, не може бути визнане необґрунтованим, оскільки такі правила встановлені діючим на час ухвалення вироку законодавством.
На правила зарахування строку попереднього ув`язнення, встановленіЗаконом України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII, не можуть поширюватися вимоги ст. 5 КК України, якими регламентується зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі, оскільки в цій нормі йде мова про дію у часі закону, яким скасовується або встановлюється злочинність і карність діяння (норми Особливої частини КК України), а не закону, яким зокрема вносяться зміни до окремих норм Загальної частини КК України (в даному випадку ч. 5 ст. 72 КК), які не стосуються карності діяння, яка, як це передбачено ч. 2 ст. 4 КК України, визначається законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння, а не на час, з якого ту чи іншу особу було взято під варту.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для зміни вироку в частині зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, а тому вважає за необхідне, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/2041/2017
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1