Справа №483/171/17 30.11.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/728/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 001313 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська, Миколаївської області, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацюючого, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого а адресою: АДРЕСА_2 , база відпочинку "Олеандр-3»,

- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року змінити, призначивши покарання без позбавлення волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року відносно ОСОБА_7 просить змінити.

Відповідно до ч. 2 ст. 408 КПК України застосувати до ОСОБА_7 статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 123 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України його звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки із покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися до зазначеного органу для реєстрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Долинського районного суду Кіровоградської області від 1 березня 2011 року за ч. 2 ст. 309 КК України та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження, а саме: з 18 грудня 2016 року до 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення судових експертиз: трасологічної від 19 січня 2017 року № 2687 1100, 50 грн., молекулярно-генетичної експертизи від 23 січня 2017 року № 997 7938,60 грн..; а всього 9039 (дев`ять тисяч тридцять дев`ять) грн. 10 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вказує про не визнання дій в яких його обвинувачують.

Зазначає, що суд не взяв до уваги показання свідка та потерпілого, а також їх прохання.

Вказує, що має три тяжкі, невиліковні хвороби, які у місцях позбавленні волі не лікують.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Вважає вирок Очаківського міськрайсуду Миколаївської області від 20 липня 2017 року таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам, що, на її переконання, вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На думку апелянта, слід застосувати статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, відповідно до ч. 2 ст. 408 КПК України та застосувати також вимоги ст. 69, та 75 КК України.
Стверджує, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формування висунутого їм обвинувачення, а викладені лише обставини які слідчий вважає за доцільне викласти за результатами досудового розслідування та правова кваліфікація з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність. При цьому вказує, що відомості відображені в протоколах допитів свідка ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 не відповідають наданих ними слідчому показів, умисно підроблені.
Посилаючись на показання обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_9 , які надані в судовому засіданні і на досудовому слідстві, вважає в дія обвинуваченого є склад злочину, передбачений ст. 123 КК України.
Зазначає, що ОСОБА_7 знаходився в стані афекту від провокуючих дій потерпілого.
Стверджує, що експертне дослідження є неповним, необ`єктивним та проведене з порушенням права на захист, оскільки обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що заявляв клопотання про проведення його за участю захисника.
На переконання апелянта, докази, які, відповідно до вимог ст. 85, 86 КПК України, є належними та допустимими для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчинені злочину ч. 1. ст. 121 КК України, стороною обвинувачення не надані.
Вказує, що всупереч вимогам ст. 317 КПК України, прокурором були долучені документи та матеріали які мають значення для цього кримінального провадження не на підготовчому засіданні а після з`ясування обставин справи. При цьому прокурор не долучив до матеріалів кримінального провадження протокол проведення слідчого експерименту від 19 січня 2017 року, протокол допиту свідків ОСОБА_9 від 18 січня 2017 року, протокол допиту ОСОБА_11 від 18 січня 2017 року, протокол допиту ОСОБА_7 від 18 січня 2017 року, які апелянт просила визнати недопустими доказами, оскільки вказані слідчі дії були проведені із вказаними особами 18 січня 2017 року, в день скоєння злочину ОСОБА_7 , і всі вони знаходились в стані тяжкого сп`яніння, що унеможливлює проведення слідчих дій.
Зазначає, що ОСОБА_7 розкаявся у вчиненому злочині, примирився зі своїм другом потерпілим ОСОБА_11 , має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, тяжко та невиліковно хворий.
Вважає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 , не врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину і особу засудженого, не в повній мірі прийняв до уваги обставини, що значно пом`якшують карність його дій, зокрема те, що ОСОБА_7 вчинив злочин під впливом тяжких життєвих обставин, тяжко хворий на ряд хронічний, небезпечних для життя невиліковних хвороб, одним з яких являється ВІЛ-інфекція, примирився з потерпілим, щиро розкаявся в тому, що наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_10 , має позитивну характеристику, постійне місце проживання, а також безпідставно не застосував положення ст. 69 КК України.
Також зазначає, що стороною обвинувачення не спростовано доводи сторони захисту відсутності доказів розшуку ОСОБА_7 , про що йдеться в матеріалах справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що 17 грудня 2016 року, приблизно з 18.00 год., ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вживав спиртні напої в приміщенні будинку для охорони № НОМЕР_1 , що розташований на території бази відпочинку «Олеандр-3», в с. Чорноморка, Очаківського району, Миколаївської області. Під час вживання спиртних напоїв, приблизно о 19 год. 30 хв. між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спричинив останньому проникаюче поранення грудної клітини зліва, яке відповідно до висновку судово-медичного експерта Очаківського відділення СМЕ № 113 від 23 грудня 2016 року, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя в момент спричинення та в клінічній його течії.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційних скаргах, пояснення захисника на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в її межах, суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 за наведених у вироку обставин підтверджуються дослідженими в суді доказами.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт нанесення ним тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 . Показав, що 17 грудня 2016 року у вечірній час, він разом з потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в приміщенні бази відпочинку «Олеандр-3» в с. Чорноморка, Очаківського району, Миколаївської області, де він працює охоронником, сидячи за столом, вживали алкогольні напої. Випивши приблизно по 350-400 мл горілки, вели різні розмови, в тому числі про жінок, розповідали анекдоти. Коли ОСОБА_9 на деякий час вийшов на вулицю, ОСОБА_10 поклав свою руку на верхню частину його ноги близько до геніталій та запропонував дії сексуального характеру. Цю пропозицію він сприйняв на свою адресу, що його дуже образило та шокувало, він почав кричати на ОСОБА_10 та втративши на деякий час контроль над собою, схопив зі столу найближчий до нього предмет, яким виявився ніж та наніс ним один удар ОСОБА_10 в область лівого плеча.
Заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності у нього умислу на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження та перебування в стані сильного душевного хвилювання спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами.

Так, з показань в суді потерпілого ОСОБА_10 (які містяться на технічному носії) вбачається, що 17 грудня 2016 року під час розпивання алкогольних напоїв з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , залишившись на деякий час наодинці з останнім, він запропонував дії сексуального характеру з жінками. ОСОБА_7 чомусь сприйняв цю пропозицію на свою адресу, почав кричати на нього з використанням нецензурної лайки, схопив зі столу ніж та наніс йому один удар в область лівого плеча.
З показань свідка ОСОБА_9 слідує, що у вечірній час 17 грудня 2016 року, коли він разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні бази відпочинку «Олеандр-3» в с. Чорноморка, вживали алкогольні напої. Він на кілька хвилин вийшов на вулицю, а коли повертався та заходив в кімнату, почув крик ОСОБА_7 , який стояв з ножем в руці над сидячим на стільці за столом ОСОБА_10 та виловлював намір повторного нанесення останньому удару ножем. Підбігши до ОСОБА_7 він вибив з його руки ніж.
З даних протоколу огляду місця події від 18 грудня 2016 року (т. 2 а.п. 80 -84) вбачається, що на ліжку в лівому кутку кімнати дерев`яного будинку, який розташований на території бази відпочинку «Олеандр-3», що знаходиться в с. Чорноморка, Очаківського району, Миколаївської області, виявлено та вилучено ніж з чорною ручкою, на лезі якого проглядаються червоно-бурі краплини, схожі на залишки крові.
Згідно даним висновку судово-медичної експертизи № 113 від 23 грудня 2016 року (т. 1 а.п. 133), у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва, яке могло утворитися від однієї дії гострого колючого, або колючо-ріжучого предмета, не виключено ножем, та яке за класифікацією ступенів тяжкості відноситься до категорії тяжких, за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення і в клінічній його течії.
Як слідує з даних висновку судової трасологічної експертизи від 19 січня 2017 року № 2687 (т. 1 а.п. 136 139), на задній частині светру потерпілого ОСОБА_10 , на відстані 16 мм від нижнього пришивного шва горловини светру та на відстані 180 мм від пришивного шва лівого рукава, наявне колото - різане механічне пошкодження із розмірами 19х3мм. Дане пошкодження могло утворитися внаслідок колото-різаної дії середньої частини клинка ножа, що був вилучений в ході огляду місця події 18 грудня 2016 року за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .
Виходячи з даних висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 23 січня 2017 року № 997 (т. 1 а.п. 145 155), генетичні ознаки крові та клітин, виявлені на лезі ножа, вилученого в ході огляду місця події 18 грудня 2016 року, та генетичні ознаки крові та клітин, виявлені на светрі, добровільно виданому 18 грудня 2016 року ОСОБА_10 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_10 .
Судом першої інстанції вірно встановлено, що дії ОСОБА_7 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, існував прямий причинний зв`язок. Для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями ніж, для удару була прикладена така сила, що ніж, увійшовши в тіло потерпілого в області над лівою лопаткою, спричинив останньому проникаюче поранення грудної клітини зліва, при цьому, як підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , обвинувачений супроводжував свої дії погрозами нанесення повторного удару, а тому він вибив у нього ніж.
Згідно даним висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 26 травня 2017 року № 170 (т. 2 а.п. 52 - 64) ОСОБА_7 психічним захворюванням, тимчасовим розладом психічної діяльності, слабоумством не страждав на час проведення експертизи та не страждав раніше, а виявляє ознаки вживання алкоголю з шкідливими наслідками, зловживання канабіноідами. В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час проведення експертизи міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В результаті проведеного психологічного дослідження у ОСОБА_7 виявлено підвищений рівень агресії, характерна готовність прояву агресії при найменшому збудженні запальності, різкості, грубості, що могло обумовити характер його протиправного діяння і вплинути на його поведінку під час скоєння злочину. ОСОБА_7 , враховуючи його вікові особливості, емоційний стан, індивідуально-психологічні особливості, рівень розумового розвитку, міг усвідомлювати реальний зміст своїх дій в повній мірі, свідомо керувати ними та передбачити їх наслідки при спричиненні удару ОСОБА_10 ножем. На момент вчинення протиправного діяння ОСОБА_7 не знаходився у стані фізіологічного афекту або іншого емоційного стану, що досяг афективної глибини, який би суттєво вплинув на його свідомість і поведінку, а знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння. Під впливом алкоголю знизилась здатність до усвідомлення невірних підстав своєї діяльності, зменшилась можливість самоконтролю, мобілізації внутрішніх зусиль та інтелектуальних ресурсів на подолання труднощів при виниклій конфліктній ситуації.
Апеляційний суд вважає, що всі зазначені вище докази, у тому числі показання свідка ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_12 , вірно оцінені судом першої інстанції за правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винним в умисному заподіянні ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, а тому доводи обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах в цій частині є безпідставними.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_7 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості якою саме буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Є такими, що не заслуговують на уваги доводи обвинуваченого та його захисника щодо не взяття до уваги показань свідка та потерпілого.
Висновки суду першої інстанції, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам, дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, а тому, твердження захисника і в цій частині, у тому числі щодо наявності в дія обвинуваченого складу злочину, передбачений ст. 123 КК України, є безпідставними.
Щодо невідповідності обвинувального акту відносно ОСОБА_7 вимогам ст. 291 КПК України, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, то і ці доводи є безпідставними, так як обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, правовим позиціям з цього приводу Верховного Суду і практики Європейського суду з прав людини.
Є необґрунтованими і твердження захисника щодо неповного, необ`єктивного дослідження при проведенні комплексної судової психолого-психіатричної експертизи та порушення при цьому права на захист в силу проведення експертизи без участі захисника.
Матеріали кримінального провадження, у тому числі вказаної експертизи, свідчать, що висновки комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, призначеної судом першої інстанції саме за клопотанням захисника, ґрунтуються на всебічно досліджених матеріалах кримінального провадження та на підставі відомостей, отриманих під час проведення експертного дослідження за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , є достатньо мотивованими.
Як свідчать дані клопотання захисника про призначення вказаної експертизи та матеріали кримінального провадження, ані в клопотанні, ані під час його вирішення, ані під час проведення експертизи, ані після проведення, в суді першої інстанції заяв (клопотань) на використання права на участь під час проведення експертизи захисника, обвинуваченим не заявлялось. За такого, є голослівними твердження в апеляційній скарзі захисника про бажання обвинуваченого щодо участі захисника при проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи та, відповідно, порушення права на захист.
Є незрозумілими і посилання захисника на не долучення прокурором до матеріалів кримінального провадження протоколу проведення слідчого експерименту від 19 січня 2017 року, протоколу допиту свідків ОСОБА_9 від 18 січня 2017 року, протоколу допиту ОСОБА_11 від 18 січня 2017 року, протоколу допиту ОСОБА_7 від 18 січня 2017 року, які вона просила визнати недопустими доказами, оскільки вказані слідчі дії були проведені із вказаними особами 18 січня 2017 року, в день скоєння злочину ОСОБА_7 , і всі вони знаходились в стані тяжкого сп`яніння, що унеможливлює проведення слідчих дій. Так, апелянт посилається на дати слідчих дій, які проведені в січні 2017 року, а подія злочину мала місце 17 грудня 2016 року. Протокол проведення слідчого експерименту від 19 січня 2017 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_13 є в матеріалах даного кримінального провадження.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Як слідує із змісту вироку, суд першої інстанції не посилався у даному кримінальному провадженні на показання надані під час досудового розслідування та приймав до уваги показання надані в судовому засіданні.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65-67 КК України, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до встановленої ст. 12 КК України класифікації злочинів, є тяжким злочином, його особу, а саме те, що він має непогашені судимості, за місцем проживання та колишньої роботи характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - наявність кількох хронічних захворювань, що потребують лікування, обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено у мінімальному розмірі визначеному санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
Належним чином судом першої інстанції також умотивовано застосування ст. 71 КК України.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Твердження захисника в апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції характеру і ступеню суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, його особу засудженого, у тому числі щодо стану здоров`я, примирення з потерпілим, є безпідставними, оскільки повністю враховані судом.
Враховуючи наведене, посилання захисника в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 50, 65 КК України та рекомендацій зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є також безпідставними.
Відсутні підстави вважати, що призначене покарання ОСОБА_7 є надмірно суворим, як це зазначає в своїй апеляційній скарзі захисник.
Також суд першої інстанції належним чином умотивував відсутність підстав для застосування, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , положень ст. 69, 75 КК України
І з цими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.
За наведеного вище, є такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянтів щодо призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, у тому числі із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України.
Щодо вчинення злочину під впливом тяжких життєвих обставин, то ця обставина не підтверджена доказами.
Даних, які свідчили про щире розкаяння обвинуваченого в умисному спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, матеріали кримінального провадження не містять, а тому посилання захисника і в цій є безпідставними.
Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання про що вказує захисник, то ця обставина не є безумовною підставою для пом`якшення обвинуваченому покарання та застосування положень ст. 69, 75 КК України.
Щодо розшуку обвинуваченого ОСОБА_7 , на відсутність доказів якого вказує в апеляційній скарзі захисник, то, враховуючи положення ст. 55 КК України 1960 року та ст. 80, 90 КК України та встановлені обставини, ці дані, не впливають на кримінально-правові наслідки стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженню.
Апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм кримінального та кримінального процесуального законодавства при судовому розгляді даної справи та ухваленні оскаржуваного вироку.
Підстав для зміни вироку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. 376 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді: