АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадженняза апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених за ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_13 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 ,-
в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з освітою середньою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м., Києва, громадянина України, не працюючого, з освітою середньою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 25 червня 2008 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого, на підставі ст. 75 КК України звільнений з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; 22 грудня 2008 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч.3 ст. 185; ч.3 ст. 357 КК України, з застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, від відбування якого звільнений 24 січня 2014 року по відбуванні строку,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, громадянина України, з освітою середньою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого: 30 серпня 2011 року Подільським районним судом м. Києва за ч.1ст. 185; ч.3 ст.15, ч. 2 ст. 185; ч.2 ст. 185 КК України, з застосуванням ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці; 27 вересня 2011 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 185 КК України, з застосуванням ч.4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 18 липня 2012 року Оболонським районним судом м. Києва за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України, з застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнений 16 серпня 2013 року умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 10 місяців 21 день,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання, частково приєднану невідбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2012 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, з застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнений 16 серпня 2013 року умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 10 місяців 21 день, та остаточно визначено ОСОБА_10 покарання за сукупністю вироків у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.
Цим же вироком визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі ОСОБА_14 , вирок щодо якого у даному провадженні не переглядається.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 17 березня 2015 року о 10 год. 46 хв., діючи за попередньою змовою, з метою таємного викрадення чужого майна, на автомобілі «Рено Сенік», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , під`їхали до будинку АДРЕСА_4 .
Користуючись нагодою, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 зайшли до приміщення будинку АДРЕСА_4 та підійшли до вхідних дверей квартири АДРЕСА_5 , в цей час ОСОБА_10 , відповідно до відведеної йому ролі залишилися біля будинку спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у разі виявлення осіб, які можуть викрити їх злочинну діяльність чи появи працівників міліції повідомити про це ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .
Після цього ОСОБА_9 , спільно із ОСОБА_8 здійснили злам замка вхідних дверей зазначеної квартири і таємно проникли до приміщення квартири АДРЕСА_6 та, користуючись відсутністю власників квартири, таємно викрали чуже майно, яке належить ОСОБА_15 , а саме: дрель-шуруповерт «Black&Decker» ЕРС12СА помаранчевого кольору, вартістю 400 грн.; кутову шліф-машину «BOSCH», зеленого кольору з діаметром круга 115 мм., вартістю 700 грн.; перфоратор «Makita», зеленого кольору у зеленому чемоданчику, вартістю 1200 грн.; мат нагрівальний «PRDFI THERM» 3 кв.м., вартістю 1255 грн. 80 коп.; а також терморегулятор до підлоги марки «PRDFI THERM» вартістю 370 грн. 44 коп., а всього чужого майна на загальну суму 3926 грн. 24 коп.
Після чого ОСОБА_9 і ОСОБА_8 з викраденим майном залишили приміщення зазначеної квартири та вийшли у двір будинку. В цей час відповідно до відведеної ролі ОСОБА_10 заднім ходом під`їхав на автомобілі до ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які загрузили викрадене майно в багажне відділення автомобіля «Рено Сенік», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого залишили місце скоєного злочину та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, того, 31 березня 2015 року, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 вступили в попередню змову з метою вчинення таємного викрадення чужого майна з однієї з квартир багатоповерхового будинку АДРЕСА_7 .
Реалізуючи свій спільний злочинний умисел та діючи за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 на автомобілі «Рено Сенік», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , цього ж числа, приблизно о 14 год. 00 хв., приїхали до будинку АДРЕСА_7 .
Продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 зайшли до приміщення будинку АДРЕСА_7 та підійшли до вхідних дверей квартири АДРЕСА_8 , а ОСОБА_10 та ОСОБА_14 відповідно до відведеної їм ролі, залишилися біля будинку спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у разі виявлення небезпеки чи появи працівників міліції повідомити про це ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Після цього ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 діючи відповідно до відведеної їм ролі, використовуючи інструмент, який мали з собою, здійснили злам серцевини врізного замка вхідних дверей і таємно проникли до приміщення квартири АДРЕСА_8 та таємно викрали з цієї квартири чуже майно, яке належить ОСОБА_16 , а саме: ноутбук «Фуджитсу» з зарядним пристроєм до нього, вартістю 15000 грн.; чохол до ноутбуку, вартістю 500 грн.; планшет «Леново» з зарядним пристроєм до нього, вартістю 10000 грн.; чохол до ноутбуку, вартістю 300 грн.; колонки білого кольору до ноутбука SPEEDLINK, вартістю 200 грн.; парфуми марки «Дольче Габана», об`ємом 400 мл., вартістю 500 грн.; USB накопичувач жовтого кольору «Аррасег» вартістю 50 грн.; окуляри жовтого кольору, вартістю 50 грн.; туш для вій «Фльор», вартістю 50 грн., а всього чужого майна на загальну суму 26600 грн. З викраденим майном залишили приміщення зазначеної квартири.

Тобто, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 визнаються винними за ч. 3 ст. 185 КК України, - таємному викраденні чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням в житло.

Захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 змінити.
Оскільки захисником не було надано відповідних повноважень на подачу апеляції в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , то ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва апеляція захисника ОСОБА_7 в частині оскарження вироку відносно ОСОБА_14 була залишена без руху з наданням апелянту строку для усунення недоліків.
У встановлений суддею апеляційного суду строк, захисник ОСОБА_7 не надала суду відповідних документів на підтвердження повноважень щодо оскарження вироку суду відносно ОСОБА_14 , а тому у відкритому провадженні за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 призначено відповідний розгляд.
Отже, у даному провадженні розглядається апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Як було зазначено вище, захисник ОСОБА_7 просила вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 змінити.
Виправдати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом вчинення ними крадіжки майна ОСОБА_17 .
Виправдати ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом вчинення ним та ОСОБА_14 крадіжки майна ОСОБА_16 .
В частині визнання винуватими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за ч.3 ст. 185 КК України за фактом викрадення майна ОСОБА_16 та призначення їм виду та розміру покарання по ньому апелянт вважала за можливе вирок залишити без змін.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки відповідно.
Цивільний позов ОСОБА_18 залишити без розгляду, судові витрати покласти на ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

При цьому захисник посилається на недоведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні крадіжки майна ОСОБА_19 , оскільки сторона обвинувачення не надала суду належних і допустимих доказів.
Так, захисник вважає неналежним доказом показання потерпілого ОСОБА_19 про вчинену крадіжку, оскільки вони ні прямо, ні опосередковано не підтверджують винуватості обвинувачених, враховуючи те, що потерпілий не був очевидцем вчинення злочину і його свідчення є доказом, який підтверджує факт події злочину.
Очевидно неналежним та недопустимим доказом, на думку захисника, є протокол огляду місця події, а саме квартири ОСОБА_19 , оскільки цей огляд проведено за відсутності ухвали слідчого судді.
Відеозаписи з камер спостереження є недопустимим доказом в силу того, що цей доказ не був відкритий стороні захиснику. Цей же доказ захисник вважає неналежним, оскільки позиція суду про те, що на відеозаписі зображені саме обвинувачені, є припущенням, оскільки суд не володіє спеціальними знаннями в галузі ідентифікації людей по фото та відеозаписам.
По епізоду викрадення майна у ОСОБА_16 захисник також вважає недопустимими та неналежними доказами показання потерпілої (з тих же підстав, що і за попереднім епізодом), дані протоколу огляду автомобіля ОСОБА_10 за відсутності ухвали слідчого судді.
Щодо слідів пальців рук та висновку експерта, захисник наголошує на тому, що цим доказом підтверджується винуватість ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , але не доводить винуватості ОСОБА_10 .
Апелянт вважає недопустимими доказами протоколи огляду обвинувачених та вилучених в ході їх проведення речових доказів, оскільки ці огляди були проведені з порушенням вимог ст. 208 КПК України.
Окрім того, захисник вважає невмотивованим рішення суду щодо необхідності відбування призначеного покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та на те, що в судовому засіданні прокурор просив суд звільнити цих обвинувачений від відбування покарання з випробуванням.
При цьому апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 визнали себе винними у вчинені доведеного злочину та щиро розкаялись, шкода не заподіяна. ОСОБА_8 є раніше не судимим. Обоє обвинувачених мають міцні соціальні зв`язки та утриманців, а саме: на утриманні у ОСОБА_8 перебуває неповнолітня дитина та матір-пенсіонерка, яка потребує нагляду та сторонньої допомоги за станом здоров`я, а ОСОБА_9 має двох неповнолітніх дітей та батьків - пенсіонерів.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень, при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджується наведеними у вироку доказами.

Так, по епізоду викрадення майна у потерпілого ОСОБА_19 винність обвинувачених підтверджується показаннями самого потерпілого, даними протоколу заяви ОСОБА_19 , протоколу огляду місця події - квартири ОСОБА_19 , заявою потерпілого про прийняття до кримінального провадження диска з відеозаписом від 17.03.2015 року, даними протоколу про перегляд відеозапису та, власне, відеозаписом.

По епізоду викрадення майна у потерпілої ОСОБА_16 винність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтверджується даними протоколу заяви ОСОБА_16 , протоколу огляду місця події - квартири ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_9 , протоколом огляду території біля будинку АДРЕСА_7 , де було виявлено автомобіль "Рено Сенік" д.н.з НОМЕР_1 , поряд з яким знаходились ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , з кишенях та сумках яких було виявлено речі, які зникли з квартири ОСОБА_16 , протоколом огляду автомобіля "Рено Сенік" д.н.з НОМЕР_1 , у процесі якого було виявлено та вилучено рукавиці, ключі, планшет із сумкою, висновками експертиз щодо слідів пальців рук та механізму замка, речовими доказами.

Оцінюючи наведені докази в сукупності, суд першої інстанції навів у вироку мотиви за яких вищенаведені докази визнаються належними і допустимими.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про неналежність як доказів показань потерпілих, оскільки ці показання стосуються обставин за яких потерпілі виявили крадіжки майна у своїх помешканнях та, власне, викрадених речей.

Належними і допустимими доказами у цьому провадженні є протоколи огляду квартир ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , оскільки ці докази також стосуються вчинених крадіжок та при проведенні вказаних слідчих дій не було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, виходячи з вимог ст. ст. 223, 233 КПК України, та враховуючи те, що огляд житла проведено з дозволу самих потерпілих, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протоколи огляду квартир ОСОБА_19 і ОСОБА_20 допустимими доказами.

З аналогічних підстав суд першої інстанції визнав допустимим доказом протокол огляду автомобіля "Рено Сенік" д.н.з НОМЕР_1 , оскільки такий огляд проведено за згодою власника автомобіля - обвинуваченого ОСОБА_10 .

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляції про порушення вимог ст. 208 КПК України при огляді обвинувачених та вилученні у них певних предметів, оскільки, як убачається з протоколу огляду території біля будинку АДРЕСА_7 , обшук обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 не проводився.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неналежність як доказу відеозаписів з камер спостереження, оскільки суд не володіє спеціальними знаннями в галузі ідентифікації людей по фото та відеозаписам.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відеозаписи з камер спостереження, на яких зафіксовано обставини крадіжки з квартири потерпілого ОСОБА_19 , були безпосередньо переглянуті в судовому засіданні та суд першої інстанції пересвідчився у тому, що до крадіжки причетні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які судячи з їх поведінки на записі, діяли спільно та узгоджено, про що зазначено у вироку суду.

Вказуючи на те, що суд не володіє спеціальними знаннями в галузі ідентифікації людей по фото та відеозаписам, захисник в апеляції не навів доводів на обґрунтування того, для чого такі спеціальні знання потрібні.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд міг ідентифікувати осіб, зафіксованих на відеозапису з особами обвинувачених шляхом перегляду відеозаписів і для такої візуальної ідентифікації будь-яких спеціальних знань не потребується.

Щодо недопустимості як доказу переглянутих в судовому засіданні відеозаписів, колегія суддів вважає доводи апеляції необґрунтованими, оскільки відеозапис, наданий потерпілим ОСОБА_19 органам досудового слідства є в матеріалах кримінального провадження (т. 1, а.п. 39) та згідно з протоколами про надання доступу до матеріалів досудового розслідування (т. 1, а.п. 98-99, 105-106, 112-113, 119-120) обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захиснику ОСОБА_7 було надано доступ до всіх матеріалів кримінального провадження, у тому числі, й матеріалів, які містяться у першому томі.

За таких обставин твердження захисника про те, що стороні захисту не було відкрито доказ - відеозаписи, які містяться на а.п. 39 у т. 1, є необґрунтованим та у колегії суддів немає підстав визнавати згаданий доказ недопустимим.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність участі обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчинені крадіжок майна у потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_16 є неспроможними.

Дії обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суд врахував тяжкість вчинених злочинів, відсутність обставин, що обтяжують покарання, обставини, що пом`якшують покарання, дані про особи обвинувачених та призначив кожному з підсудних покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Зокрема, суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 є не судимим в силу ст. 89 КК України, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з приводу розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, офіційно не працює. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд визнав часткове визнання вини та наявність неповнолітньої дитини.

Обвинувачений ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, на обліку і лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем відбування останнього покарання характеризується позитивно, офіційно не працює. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 суд не встановив.

Обвинувачений ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий, на обліку і лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем відбування останнього покарання характеризується негативно, офіційно не працює. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 суд визнав часткове визнання вини та наявність неповнолітньої дитини.

Отже, при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суд врахував обставини, на які посилається в апеляції захисник, а також вмотивував свої висновки щодо виду і розміру покарання.

Також у вироку суду є висновок про неможливість застосування щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вимог ст. 75 КК України та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням. Вказаний висновок обґрунтовано судом з посиланням спосіб вчинених кримінальних правопорушень та дані про особи обвинувачених, які є судимими за злочини проти власності і колегія суддів погоджується з таким висновком.

Щодо можливості застосування вимог ст. 75 КК України та звільнення від відбування призначеного вироком суду покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 , як про це прохає апелянт, колегія суддів вважає таке звільнення неможливим. Так, ОСОБА_8 не визнав себе винним у вчиненні крадіжки у потерпілого ОСОБА_19 , є особою не судимою в силу ст. 89 КК України, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з приводу розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, офіційно не працює. Вказані обставини, на думку колегії суддів, не дають підстав вважати можливим виправлення засудженого баз відбування покарання. Посилання в апеляції захисника на те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки та має на утриманні престарілу хвору матір матеріалами провадження не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що в судовому засіданні суду першої інстанції прокурор просив звільнити ОСОБА_8 і ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням не є достатньою підставою для застосування відносно цих обвинувачених вимог ст. 75 КК України, оскільки це була лише думка прокурора, яка не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених за ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - без задоволення.

Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11-кп/796/1464/2016 Категорія КК: ч. 3 ст. 185
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_21

Доповідач ОСОБА_1