Справа № 372/3611/17
Провадження № 1-кп/368/135/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" грудня 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області
в складі: головуючого-судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
з участю перекладача ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_8
захисників обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_12
обвинуваченого ОСОБА_10
захисника обвинуваченого ОСОБА_13 ОСОБА_14
обвинуваченого ОСОБА_13
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Кагарлику в приміщенні Кагарлицького районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000260 від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
04 грудня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Київської області кримінальне провадження № 0000260 від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України було направлено до Кагарлицького районного суду Київської області.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року кримінальне провадження № 0000260 від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України було призначено до розгляду підготовчого судового засідання.
Справу було передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Під час підготовчого засідання прокурор вважав, що вказане кримінальне провадження підсудне Кагарлицькому районному суду Київської області відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 04.12.2017 р. Підстави для закриття кримінального провадження, передбачені ст. 284 КПК України, відсутні. Обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України. Підстави для повернення обвинувального акту прокурору відсутні. Таким чином, є всі підстави для призначення даного кримінального провадження до судового розгляду. Судовий розгляд здійснювати в приміщенні Кагарлицького районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні за участю прокурора, обвинувачених та їх захисників, потерпілого та/або представника потерпілого та свідків.
Прокурор заперечував проти повернення обвинувального акту прокуророві, оскільки зазначені захисниками підстави є надуманими.
Також заперечувала проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 про скасування постанови заступника Генерального прокурора від 06.07.2017 року про визначення підслідності, оскільки при визначенні підсудності прокурором не було порушено правила підслідності.
Просила вирішити питання в порядку 315 КПК України щодо продовження строків дії запобіжних заходів, обраних відносно обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , а також зміни виду запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_10 .
Прокурор просила вирішити питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді застави обвинуваченому ОСОБА_13 , мотивуючи клопотання наступним. Обставини, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих йому злочинів обґрунтована підозра. Так, в ході досудового розслідування слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва 02.06.2017 р. відносно ОСОБА_13 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Одночасно підозрюваному ОСОБА_13 визначено альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 134400 грн. для забезпечення виконання обов`язків визначених КПК України підозрюваний ОСОБА_13 у зв`язку із сплатою суми застави у розмірі 134 400 грн. звільнений з-під варти з ІТТ ГУНП в м. Києві. 29.11.2017 ухвалою Обухівського районного суду Київської області обвинуваченому ОСОБА_13 продовжено строк дії, покладених обов`язків до 20.12.2017 р. включно. На даний час заявлені ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_13 , зазначені в ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати. Так, ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у вигляді позбавленням волі до восьми років з конфіскацією майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину та реальність покарання, ОСОБА_13 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, з метою уникнення покарання за інкримінований злочин, що повністю підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також, ОСОБА_13 з метою уникнення кримінальної відповідальності, може здійснювати вплив на осіб, які брали участь в якості понятих, свідків під час проведення слідчих, процесуальних дій, покази яких мають значення у цьому кримінальному провадженні, свідків, які ще не допитані безпосередньо судом, що в своїй сукупності підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, на теперішній час обвинуваченого ОСОБА_13 вироком Печерського районного суду м. Києва від 10.01.2017 р. засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, застосовано ст. 75 КК України, згідно якої останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком в 1 рік, тобто саме під час іспитового строку останнім вчинено новий злочин, що є обтяжуючою обставиною в даному кримінальному провадженні, а тому підтверджує наявність ризиків, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КК України та передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Викладене вище свідчить про неможливість зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_13 . Крім того, за своєю правовою суттю застава має на меті забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) покладених обов`язків (ч.1 ст. 182 та ч.5 ст.194 КПК України), а тому останні є необхідною складовою такого заходу забезпечення, а їх виконання - визначеним критерієм оцінки поведінки підозрюваного (обвинуваченого). Щодо клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_13 залишити запобіжний захід у вигляді застави без обов`язків, прокурор заперечував, оскільки обв`язки мають на меті забезпечити належну поведінку обвинуваченому при розгляді даного кримінального провадження.
Окрім того, прокурор просила вирішити питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , мотивуючи наступним. 01.06.2017 р. повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 146, ч. З ст. 369 КК України. Обвинувачення ОСОБА_8 повністю обґрунтовується зібраними у кримінальному провадженні доказами: показаннями свідків, висновками експертів, речовими доказами, а також іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності. Так, в ході досудового розслідування ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.06.2017 р. відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.11.2017 р. ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою до 20.12.2017 р. включно. Проте, на даний час заявлені ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , зазначені в ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у вигляді позбавленням волі до восьми років з конфіскацією майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину та реальність покарання, ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування, з метою уникнення покарання за інкримінований злочин, оскільки є громадянином Російської Федерації, не має постійного місця проживання на території України та може виїхати за межі України, адже не здав на зберігання органу досудового розслідування жодного документу, який надає право виїзду та в`їзду до України, також не має постійного місця роботи, та останні часи перед затриманням більше проводив часу за кордоном, а саме на території Російської Федерації, що повністю підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, на стадії завершення досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_8 порушував свої процесуальні обов`язки, перешкоджаючи в розумні строки направленню обвинувального акту до суду та встановленню істини по справі, винесенню рішення суду, навмисно затягуючи строки ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, адже без виконання вимог ст. 290 КПК України всіма сторонами провадження, орган досудового слідства не мав можливості направити обвинувальний акт заздалегідь до спливу строків дії запобіжних заходів, про що підозрюваний був обізнаний, у зв`язку з чим прокуратура області змушена була в черговий раз звертатись до суду з новим клопотанням про продовження строків дії запобіжного заходу, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Слід зазначити, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі за № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» визначено, що запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК. Тобто, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, також незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Таким чином, в кожному випадку, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. У зв`язку з викладеним, для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 , необхідно продовжити строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 10.02.2018 р. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України. В той же час, у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, що згідно із вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, надає право суду при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не визначати розмір застави в кримінальному провадженні. Щодо клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки обвинувачений має погане здоровя, заперечувала оскільки при обранні запобіжного заходу вказане питання неодноразово враховувало, тому просила у задоволенні даного клопотання відмовити.
Також прокурор просила змінити запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , мотивуючи клопотання наступним. 01.06.2017 р. обвинуваченому ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КПК України. Обвинувачення ОСОБА_10 повністю обґрунтовується зібраними у кримінальному провадженні доказами: показаннями свідків, висновками експертів, речовими доказами, а також іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності. Так, під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.06.2017 р. відносно ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, залишеною ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.06.2017 р. без змін. В подальшому ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 р. підозрюваному ОСОБА_10 строк тримання під вартою продовжено в межах строку досудового розслідування до 01.10.2017 р. Після цього, 27.09.2017 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва, залишеною в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.11.2017 р., підозрюваному ОСОБА_10 продовжено строк тримання під вартою до 25.11.2017 включно. 21.11.2017 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання слідчого про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування відмовлено, обрано відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 01.12.2017 р. включно. Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду, прокурором подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м. Києва, розгляд якої призначено на
14.12.2017 р. В той же час, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.11.2017 р. ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 20.12.2017 р. включно. На даний час заявлені ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 , зазначені в ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність таких ризиків, передбачених у п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у вигляді позбавленням волі до восьми років з конфіскацією майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину та реальність покарання, ОСОБА_10 може переховуватися від органів досудового розслідування, з метою уникнення покарання за інкримінований злочин, адже останній не має постійного місця роботи на території Києва, має родичів в іншій області України, проживає на орендованій квартирі, договір найму якої укладено з його дружиною, тобто відсутність міцних соціальних зв`язків в м. Києві та тяжкість інкримінованих злочинів, повністю підтверджують наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також, ОСОБА_10 з метою уникнення кримінальної відповідальності, маючи досвід роботи на оперативних посадах в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, може здійснювати вплив на осіб, які брали участь в якості понятих, свідків під час проведення слідчих, процесуальних дій, покази яких мають значення у цьому кримінальному провадженні, свідків, які ще не допитані під час судового розгляду вказаного провадження, і в змозі під впливом та тиском змінити свої покази в майбутньому, у зв`язку з безпосереднім дослідженням судом показів свідків, що в своїй сукупності підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, на стадії завершення досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_10 порушував свої процесуальні обов`язки, перешкоджаючи в розумні строки направленню обвинувального акту до суду та встановленню істини по справі, винесенню рішення суду, навмисно затягуючи строки ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, адже без виконання вимог ст. 290 КПК України всіма сторонами провадження, орган досудового слідства не мав можливості направити обвинувальний акт заздалегідь до спливу строків дії запобіжних заходів, про що обвинувачений, як співробітник правоохоронного органу обізнаний, у зв`язку з чим прокуратура області змушена була в черговий раз звертатись до суду з новим клопотанням про продовження строків дії запобіжного заходу, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Слід зазначити, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі за № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» визначено, що запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК. При цьому, необхідно враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Тобто, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, також незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 ряду злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк до восьми років, а також наявність наведених вище ризиків, які передбачені у ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, в разі застосування до ОСОБА_10 , більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, таких як застава, особиста порука, особисте зобов`язання чи домашній арешт, прокурор не зможе в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження та не матиме можливості запобігти здійснення останнім впливу на свідків по справі з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджанню виконанню процесуальних рішень шляхом неявки до суду. При прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , слідством приймалося до уваги стан здоров`я останнього, оскільки захисниками обвинуваченого раніше заявлялись клопотання щодо проведення його обстеження у зв`язку з наявністю захворювання, яке перешкоджає йому перебувати під вартою. Згідно листа начальника Київського слідчого ізолятора та начальника медичної частини вказаної установи, стан здоров`я ОСОБА_10 задовільний та відповідає перебігу наявного захворювання. Також, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які б забороняли застосувати відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я. Крім цього, вказане питання досліджувалось слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва при розгляді клопотання адвокатів підозрюваного ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу. За результатами розгляду вказаного клопотання у його задоволенні слідчим суддею було відмовлено. Також, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд, при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України. В той же час, у зв`язку з тим, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, що згідно із вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України надає право суду при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не визначати розмір застави в кримінальному провадженні. Щодо клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_10 щодо зміни запобіжного заходу з домашнього арешту на більш мякий вид, прокурор заперечувала, з підстав зазначених нею у клопотанні про зміну запобіжного заходу.
Представник потерпілого ОСОБА_7 просив справу призначити до судового розгляду, оскільки відсутні підстави для повернення обвинувального акту, та провести з участю обвинувачених, їхніх захисників, потерпілого та свідків. Щодо запобіжних засобів щодо обвинувачених, то підтримує заявленні клопотання прокурором. Підстав для задоволення клопотання захисника про скасування постанови заступника Генерального прокурора від 06.07.2017 року про визначення підслідності, то просить відмовити, оскільки порушень при винесенні даної постанови відсутні.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав до суду клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, мотивуючи клопотання наступним. Так, з повідомлення про підозру ОСОБА_8 вбачається, що йому інкримінується те, що він вчинив кримінальні правопорушення, а саме: підбурювання готування до незаконного позбавлення волі людини, вчиненого з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, а також обіцяння надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вчинення службовою особою, в інтересах того хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Згідно із ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого. Тримання обвинуваченого під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України"). Також, у п. 3 рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 р. у справі № 1- 23/2003 (про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу) чітко та однозначно визначено, що тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту. У даному кримінальному провадженні обвинуваченими іще є ОСОБА_10 та ОСОБА_13 . Вказані обвинувачені знаходяться на волі. За час досудового розслідування та після скерування прокуратурою обвинувального акту до суду, не встановлено фактів про спробу обвинувачених переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Також таких фактів не встановлено щодо ОСОБА_8 .
З копії медичних документів за 03.09.2017 р. та 21.09.2017 р. вбачається, що в Київському СІЗО 03.09.2017 р. у ОСОБА_8 стався інсульт. 03.09.2017 р. за направленням Київського СІЗО був госпіталізований в КМКЛШМД. 08.09.2017 р. лікарями цієї медичної установи був встановлений діагноз: ЦВХ. Гостре порушення мозкового кровообігу за геморогічним типом з формуванням внутрішньо-мозкової інсульт-гематоми в правий скроневої долі. Левобічний геміпорез. Гіпертонічна хвороба III ст. 3 ст., ризик дуже високий. Незважаючи на зусилля лікарів Київського СІЗО надати належну медичну допомогу, 21.09.2017 р. ситуація повторилася і ОСОБА_8 був госпіталізований в КМКЛШМД. Лікарями був встановлений діагноз: ускладнення після (03.09.2017) порушення мозкового кровообігу за геморогічним типом з формуванням внутрішньо-мозкової інсульт-гематоми в правий скроневої долі. За таких обставин, враховуючи особу обвинуваченого, вік, сімейний стан, стан здоров`я, майновий стан, для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, достатнім буде запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням на нього обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, тому клопотання прокурора про продовження тримання під вартою не підлягає до задоволення. Також підтримав клопотання інших захисників щодо повернення обвинувального акту прокуророві з підстав зазначених у клопотаннях, а тому даний обвинувальний акт не можливо призначити до розгляду у судовому засіданні. Також підтримує клопотання про скасування постанови заступника Генерального прокурора від 06.07.2017 року про визначення підслідності, оскільки досудове розслідування по даній категорії справ не підслідні органу, який розслідував, а тому є всі підстави для задоволення даного клопотання.
Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав клопотання свого захисника та просив їх задовольнити.
Захисники обвинуваченого ОСОБА_10 адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 просили суд повернення обвинувального акта прокурору, мотивуючи наступним. В даному обвинувальному акті не в повному об`ємі конкретизовано злочин, який скоїв ОСОБА_10 та інші підозрювані, що призвело до невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України. Так згідно зі ст. 110 КПК України, обвинувальний акт процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Як вбачається з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. N28, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому. Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення. Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення пп. «а» п. З ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду. Всі ці вищенаведені норми права повністю проігноровані прокурором Київської області і справа направлена до суду без конкретизації злочину, що унеможливлює розгляд справи в суді. Так, ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченому ч.4 статті 27, ч.3 статті 369 КК України. Далі в обвинувальному акті слідчий зазначає, що ОСОБА_10 обвинувачується в підбурюванні надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Просять звернути увагу суду на той факт, що будь-які нагадування про цю службову особу, що займає відповідальне становище, в обвинувальному акті відсутні. Слідчий або забув вказати цю особу , або вона просто не встановлена, чи взагалі відсутня. Тобто, слідчий дуже акуратно переписав до обвинувального акту диспозицію статті 369 частини 3 КПК України, але жодним чином не згадав про службову особу, що займає відповідальне становище. Слідчий, навіть не використовує поняття «невстановлена слідством особа». З цього можливо зробити висновок про те, що прокуратура Київської області вважає, що стаття 369 може існувати без цієї особи. В обвинувальному акті з приводу групи осіб зазначені підозрювані, з приводу винагороди зазначена певна грошова сума, а ось з приводу службової особи, що займає відповідальне становище нічого не сказано. Склад злочину неповний. А вірніше сказати складу злочину, передбачений статтею 369 КК України не існує. У відповідності до вимог статті 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Таким чином, в обвинувальному акті з приводу кваліфікації дій підозрюваних за ч.3 статті 369 КПК України неописаний склад злочину, передбачений цієї статтею. Обвинувачення є не конкретним і не зрозумілим. Тому даний обвинувальний акт повинен буди повернутий прокурору для усунення недоліків, оскільки не відповідає вимогам КПК України.
Окрім того, захисники обвинуваченого ОСОБА_10 адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 просили суд скасувати постанову заступника Генерального прокурора України про визначення підслідності в кримінальному провадженні від 6 липня 2017 року, мотивуючи наступним. Їхній підзахисний обвинувачується у вчиненні наступних злочинів: ч.1 ст. 14 ч.2 ст. 146 КК України, а саме в готуванні незаконного позбавлення волі або викрадення людини, ч. 3 ст. 369 КК України, а саме: в підбурюванні надати службовій особі, яка займає відповідальне становище неправомірну вигоду вчинене за попередньою змовою групою осіб. Відповідно п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України визначено, наступне: Детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 206 2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366 1, 368, 368 2, 369, 369 2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов: 2) розмір предмета злочину або завданої ним шкоди в п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на час вчинення злочину (якщо злочин вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків). Так як підзахисний обвинувачується в саме в підбурюванні надати службовій особі, яка займає відповідальне становище неправомірну вигоду в розмірі 100 000 Доларів США, що на момент затримання складало 2 635 277,8 гривень. Що явно перевищує в п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно складає 800 000 гривень. А отже даний злочин підлягає виключній підслідності Детективам Національного антикорупційного бюро України. Посилання прокурора на те, що постановою визначив підслідність за Прокуратурою Київської області, спростовується наступним. Відповідно ч. 5 ст. 36 КПК України: генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування. Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування. А отже дана постанова заступника Генерального прокурора України є незаконною та підлягає до скасування. А отже данні постанови є незаконними та підлягають до скасування. Ч. 1 ст. 303 КПК України визначено вичерпний перелік рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, що можуть бути оскаржені на стадії досудового слідства, постанова про визначення підслідності не входить в вказаний перелік. Відповідно ч. 2 ст. 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу.
Обвинувачений ОСОБА_10 клопотання своїх захисників підтримав та просив їх задовольнити.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_14 просив повернути обвинувальний акт прокуророві, мотивуючи наступним. Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити: 1) П.І.Б. слідчого та прокурора, які склали/затвердили акт; 2) анкетні дані обвинувачених та потерпілого та 3) формулювання обвинувачення. Так, в супереч вимогам п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, анкетні дані обвинуваченого ОСОБА_8 висвітлено не в повному обсязі. Зокрема, не деталізовано місце народження останнього. Останнім повинен бути конкретний населений пункт на території певного адміністративного регіону держави. Але в супереч цьому, місцем народження ОСОБА_8 вказано «Республіку». Так, в супереч вимогам п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, анкетні дані потерпілого висвітлено також не в повному обсязі. Зокрема, не зазначено громадянство та місце народження останнього. Так, в супереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 не містить в собі даних щодо на імені та по батькові слідчого Ящука та прокурора ОСОБА_15 , які відповідно склали та затвердила останній. Тобто, особами, які складали та затверджували даний акт, не дотримано вимог указаної вище норми. На думку захисту, обвинувачення є не деталізованим та містить в собі суперечності, які в т.ч. виключають взагалі наявність складу злочину в діях обвинувачених. Так, згідно обвинувального акту надання неправомірної вигоди «службовим особам» Головного слідчого управління СБ України було направлене на вчинення ними дій по незаконному позбавленню волі потерпілого з метою переміщення його через кордон з Російською Федерацією та/або екстрадиція останнього. Згідно диспозиції ст. 369 КК України, склад злочину наявний виключно за надання неправомірної вигоди службовій особі за вчинення нею дій пов`язаних з використанням службового становища чи влади. Тобто, надання неправомірної вигоди службовим особам за вчинення ними дій без використання ними свого службового становища чи влади не утворюють складу злочину передбаченого ст. 369 КК України. Згідно норм КПК України, єдиним завданням органу досудового розслідування, яким безумовно є Головне слідче управління СБ України, є розслідування кримінальних проваджень, які підслідні їм. Разом з тим, дії за які службові особи ГСУ СБ України повинні були отримати неправомірну вигоду, апріорі носили незаконний характер та не мали жодного відношення до наданих їм повноважень. Зокрема, переміщення як законне так і навпаки осіб через кордон України (видворення, екстрадиція, тощо) апріорі не відноситься до компетенції слідчих органів безпеки. При цьому, дії відповідних службових осіб (ймовірно слідчих та їх керівників), які могли сприяти незаконному позбавленню волі особи, повинні бути кваліфіковані лише як співучасть у останньому. Тобто, виходячи з формулювання обвинувачення, в діях обвинувачених взагалі відсутній описаний склад злочину. Щодо правильності кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_13 за ст. 369 КК України. Так, навіть опустивши вище викладене, дії обвинувачених навіть за цією статтею кваліфіковано не вірно. Відповідно до формулювання обвинувачення, ОСОБА_10 та ОСОБА_13 інкримінуються дії по підбурюванню до надання неправомірної вигоди. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» № 5 від 26.04.2002, злочин, передбачений статтею 369 КК України, вважається закінченим з моменту, коли службова особа прийняла хоча б частину «хабара». Разом з тим, згідно все того ж формулювання обвинувачення, неправомірна вигода не була передана відповідній службовій особі СБ України взагалі. Тобто, має місце незакінчений злочин в частині надання останньої, що потребує додаткової кваліфікації за ст. 14 КК України. Таким чином, дії ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в частині підбурювання до надання неправомірної вигоди, кваліфіковані як закінчений злочин - неправильно. Виходячи з викладеного вище, враховуючи відсутність інформації про не встановлення указаних службових осіб, формулювання обвинувачення не містить у собі інформації про їх посади, анкетні дані, роль в описаних подіях та поінформованість про них. Крім того, враховуючи викладене, а саме відсутність інформації про конкретні посади службових осіб в акті або взагалі, незрозуміло чому останні віднесені до категорії відповідальних, в частині даних про службових осіб є абстрактним та неконкретизованим, що ставить під сумнів як мінімум наявність кваліфікуючої ознаки «зайняття відповідального становища» так і наявність складу злочину взагалі і з цього. Тобто, указаний обвинувальний акт або повинен містити дані про указаних осіб як обвинувачених і відповідно повинні бути вжиті заходи щодо їх участі в розгляді останнього. Або, в разі виділення провадження щодо них посилання на це, із зазначенням про не встановленність даних осіб. При цьому, ні обвинувальний акт, ні реєстр відповідної інформації, яка б пролила світло на те, хто такі дані особи і яка їх доля, не містить. Таким чином, указаний вище обвинувальний акт складено з порушенням вимог ч. 2 ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_13 клопотання свого захисника підтримав та просив їх задовольнити.
Вислухавши клопотання та думку учасників судового засідання, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За приписами ч. 3 ст. 314 КПК України суд має право із стадії підготовчого судового розгляду повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.
Вимоги, які висуваються до обвинувального акта, визначені у ст. 291 КПК України.
Так, згідно ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.
Обвинувальний акт має містити такі відомості:
1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;
2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;
5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;
7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;
8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);
9) дату та місце його складення та затвердження.
Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
До обвинувального акта додається:
1) реєстр матеріалів досудового розслідування;
2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування;
3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування;
4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного;
5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.
Суд, перевіривши обвинувальний акт, що надійшов на розгляд до суду, вимогам ст. 291 КПК України, вважає, що він формально відповідає нормам передбаченим ст.. 291 КПК України.
Колегія суддів зазначає, що під час перевірки можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду, що є, в тому числі, завданням підготовчого судового засідання, правова оцінка відповідності, викладених в обвинувальному акті, встановлених обставин вчинення злочину повинна бути дана тільки відносно загальних критеріїв їх відповідності ознакам статті (частин статті) Кримінального кодексу України, кримінальна відповідальність за якою, на думку прокурора, повинна настати відносно обвинуваченого.
У колегії суддів відсутні повноваження на перевірку змісту формулювання обвинувачення в такому аспекті в стадії підготовчого судового засідання і відсутність у чинному кримінальному процесуальному законодавстві вимог щодо правильності викладення його змісту.
06 грудня 2017 року до Кагарлицького районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000260 від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.
Суд, вважає, що кримінальне провадження № 0000260 від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України підсудне Кагарлицькому районному суду Київської області, підсудність якого визначено ухвалою Апеляційним судом Київської області від 04 грудня 2017 року.
Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України не встановлено, тому обвинувальний акт необхідно призначити до судового розгляду.
Відповідно до вимог ст. 27 КПК України кримінальне провадження не потребує закритого судового засідання, може розглядатись з урахуванням принципу гласності та відкритості у відкритому судовому засіданні із забезпеченням повного фіксування за допомогою технічних засобів, згідно вимог, передбачених ст.107 КПК України.
Не існує підстав для закриття провадження на підставі п.п. 4, 5, 6, 7, 8 ч.1 або ч.2 ст. 284 КПК України.
Зазначене судове засідання, з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, - відсутні.
Судовий розгляд кримінального провадження слід провести колегією суддів: головуючого судді - ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю прокурора, обвинувачених, захисників обвинувачених, потерпілого чи його представника, свідків.
Що стосується запобіжних заходів, то слід зазначити наступне.
Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Що стосується запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , то суд зазначає наступне.
Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. При цьому, положення третього речення ч. 3 ст. 315 КК України щодо автоматичного продовження строку тримання під вартою чи домашнього арешту без наявності відповідних клопотань учасників кримінального провадження рішенням Конституційного суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року визнано неконституційним. Конституційний Суд України виходить з того, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого (підсудного) та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного. У вказаному рішенні зазначено, що такий запобіжний захід як тримання під вартою, який обмежує гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, може бути застосований судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора. З урахуванням вказаного, суд відмічає, що продовження строків тримання під вартою згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства передбачено: 1) слідчим суддею під час досудового розслідування (ст.ст. 197, 199 КПК України); 2) судом під час саме судового розгляду (ст. 331 КПК України). Таким чином, на стадії підготовчого судового засідання суд має право розглянути клопотання учасників судового провадження про обрання, зміну чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.
Заявлене прокурором ОСОБА_6 клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою за процесуальним змістом і формою відповідає вимогам ст. 184 КПК України, яке підлягає до задоволення, а клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу відхиленню, виходячи з наступного.
Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження ст. 194 КПК України визначає: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
При наданні оцінки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, - колегія суддів враховує положення статей 369, 371, 374 КПК України, змістом яких передбачено, що надання оцінки доказів у справі відбувається в нарадчій кімнаті на стадії постановлення вироку. Зазначене свідчить про те, що суд на стадії проведення підготовчого судового засідання не може робити висновок щодо «обґрунтованості підозри» шляхом надання оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення, що узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини. На думку суду, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також долучені прокурором до клопотання матеріали (витяг з кримінального провадження № 0000260) можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих правопорушень, що є достатнім для застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу з огляду потреб судового розслідування.
В судовому засіданні прокурором доведено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачений без застосування до нього запобіжного заходу зможе переховуватися від суду. Так, ОСОБА_8 , обвинувачується в скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Вказане свідчить, що обвинувачений ОСОБА_8 є громадянином Російської Федерації, не має постійного місця проживання на території України та може виїхати за межі України, адже не здав на зберігання органу досудового розслідування жодного документу, який надає право виїзду та в`їзду до України, також не має постійного місця роботи, та останні часи перед затриманням більше проводив часу за кордоном, а саме на території Російської Федерації, що повністю підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
При наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу. Колегія суддів з огляду на вказане, з урахуванням, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 наразі лише призначений до розгляду, - вважає, що ризик прийняття обвинуваченим спроб незаконного впливу на свідків, які безпосередньо перед судом не допитані, з метою переконання або змушення останніх надати покази в вигідному для нього аспекті є реальним.
Перевіряючи наявність законних підстав вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою буде достатнім для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, колегією суддів, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінено в сукупності фактори, пов`язані з характером особи обвинуваченого, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставини його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством. Так, колегією суддів враховано, що: 1) обвинувачений ОСОБА_8 за сімейним станом: одружений офіційно на території Росії, має на утриманні неповнолітніх осіб, доказів міцних соціальних зв`язків суду не надано; 2) за способом життя та економічним становищем: до затримання офіційно не працював; 4) за віком є повнолітнім, тому має повну кримінально-процесуальну дієздатність; 5) за станом здоров`я може утримуватися в установі попереднього ув`язнення; 6) забезпечений зареєстрованим місцем проживання на території Росії. Ці обставини, за переконанням колегії суддів, мають бути оцінені як такі, що жодним чином не будуть стримуючими факторами для вживання обвинуваченим перешкод запобігання відправлення правосуддя в спосіб неявки в судові засідання та для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження. В зв`язку з чим, жодний інший вид запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 у кримінальному провадженні. Суд вважає за необхідне не застосовувати заставу, оскільки один із злочинів, вчинених обвинуваченим, пов`язаний із застосуванням насильства
Згідно ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.
Що стосується запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим. На теперішній час дане положення визнано неконституційним.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові №14 від 19 грудня 2014 року зазначає: «У ч. 3 ст. 315 КПК вміщено норму, яка чітко регулює питання продовження запобіжних заходів у кримінальному провадженні, строк застосування яких не обмежений. Щодо застосування домашнього арешту та тримання під вартою, що обмежені граничним терміном дії, враховуючи наявну практику ЄСПЛ, яка поряд з визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання та продовження застосування таких запобіжних заходів та однозначно забороняє «автоматичне» продовження застосування тримання під вартою, вважаємо, що суд під час підготовчого судового засідання уповноважений поставити перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності відповідних клопотань сторін, оскільки 1) суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду, 2) підстав для повернення обвинувального акта суд не встановив, 3) це зумовлено необхідністю досягнення завдань кримінального провадження. У будь-якому випадку суд не вправі вирішувати зазначене питання без забезпечення належного порядку розгляду та мотивування прийнятого рішення».
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що закріплено частиною 5 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України.
У справі «ОСОБА_6 проти України», заява № 34211/04 від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ прийшов до наступного висновку: «… той факт, що заявник підозрюється у скоєнні серійного злочину, можливо, спочатку виправдовував його утримання під вартою. Однак після спливу певного часу судова влада була зобов`язана привести інші вагомі підстави для подальшого утримання під вартою, що не було зроблено в даному випадку; крім того, на жодній зі стадій національні суди не розглядали можливість застосування будь-яких альтернативних запобіжних заходів, і, спираючись головним чином на тяжкість обвинувачення, органи влади продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можуть вважатися «відповідним і достатніми»…»
Такий саме підхід ЄСПЛ сформував не тільки щодо однієї підстави для тримання особи під вартою (тяжкість злочину). Аналогічні висновки щодо іншої підстави (загроза втечі підозрюваного) ЄСПЛ зробив, наприклад, у справі «Доронін проти України», заява № 16505/02 від 19 лютого 2009 року: «хоча й видається, що спроба заявника втекти дала відповідним органам підстави для тримання його під вартою протягом досудового слідства та розгляду справи в суді, серйозність предявлених йому обвинувачень, ризик його ухилення та перешкоджання здійсненню правосуддя залишалися єдиними підставами, з огляду на які суд не змінював обраний йому запобіжний захід. Однак згідно з пункту 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами».
Тримання під вартою має обмежений строк дії, що чітко визначено статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України.
В справі «Тимошенко проти України», заява № 49872/11, від 30 квітня 2013 року ЄСПЛ зробив декілька важливих висновків:
«…для того, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції , самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає вищезазначеним стандартам, ще недостатньо - він також повинен бути необхідним за даних обставин (див. рішення у справах «Нештяк проти Словаччини» (), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року, та «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, пп. 27-28, від 14 жовтня 2010 року)».
«…Суд наголошує на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи - незалежно від того, наскільки коротким він є - повинно бути переконливо доведено державними органами (див. рішення у справах «Белчев проти Болгарії» (Belchev v. Bulgaria), заява № 39270/98, п. 82, від 8 квітня 2004 року, та «Кастравет проти Молдови» (Castravet v. Moldova), заява № 23393/05, п. 33, від 13 березня 2007 року)».
Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, в тому числі: незаконно, шляхом підбурювання, вмовлянням, залякуванням впливати на покази свідків, понятих, які були присутні під час проведення огляду місця події, на свідків, які вже допитані по кримінальному провадженню та які можуть бути встановлені в ході судового розслідування та потерпілих та іншим чином перешкоджати розгляду провадження в суді.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
В матеріалах провадження міститься інформація, яка стосується обґрунтованості висунутого обвинувачення.
Разом з тим прокурор не довів необхідність застосування до обвинуваченого виняткового запобіжного заходу, яким є тримання під вартою. Так, ОСОБА_10 має як зареєстроване місце проживання так і фактичне, останнє з яких зокрема знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні не встановлено намірів щодо ухилення його від суду та переховування.
Колегія суддів вважає, що прокурором було порушено строк, визначений ст.. 184 КПК України для подання клопотання до суду про зміну запобіжного заходу.
Також, судом враховується, що згідно законодавства України кожному громадянину гарантується вільний вибір місця проживання. Тому те, що обвинувачений має зареєстроване місце в іншому місці, ніж те, де було вчинено злочин не є підставою для застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу. Додатково суд бере до уваги те, що в обвинуваченого є наявними зв`язки з його родиною, рахується особою, яка не має судимостей, лише один зі злочинів, який викладений в обвинувальному акті відноситься до тяжких.
Необхідність продовження запобіжного заходу здебільшого обґрунтовано лише тяжкість злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_10 та відсутністю у нього зареєстрованого місця проживання на території м. Київ.
Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
У випадку застосування цілодобового домашнього арешту може бути усунуто такий ризик як вчинення іншого кримінального правопорушення.
Строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
Початок строку дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом, обчислювати з дати винесення ухвали.
Що стосується запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_13 , то суд зазначає наступне
На підставі наведеного суд вважає щодо обвинуваченого ОСОБА_13 необхідно залишити запобіжний захід у вигляді застави необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику, передбаченого ст.. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в судовому засіданні не встановлено. ОСОБА_13 , може незаконно впливати на свідків у провадженні, які на даний час не допитані, з метою зміни ними показань, а також узгоджувати свої показання з їхніми показаннями, надавати цим особам поради з врахуванням відомих їм обставин справи, а також схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань, впливати на потерпілого. Крім того, ОСОБА_13 , обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який передбачається покарання у вигляді позбавлення волі, що може викликати у нього підставу переховуватися від органів досудового слідства та суду.
Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 182, 194 КПК України та враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що з врахуванням необхідності належного розгляду справи по суті обвинуваченому ОСОБА_13 , необхідно встановити строк дії покладених на нього обов`язків.
Щодо клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 про скасування постанови заступника Генерального прокурора від 06.07.2017 року та від 10.07.2017 року про визначення підслідності, то вказане клопотання не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
З приводу доводів скарги щодо скасування постанови заступника Генерального прокурора України від 06.07.2017 року та від 10.07.2017 про визначення підслідності кримінального провадження № 0000 від 28.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, відносно ОСОБА_10 , то суд виходить з такого.
Рішення, дії, бездіяльність, перелік яких визначено у ч. 1 ст. 303 КПК України, можуть бути оскаржені на стадії досудового розслідування, але не можуть бути предметом оскарження на стадії підготовчого судового засідання. Водночас рішення, дії, бездіяльність слідчого чи прокурора, які не визначені у ч. 1 ст. 303 КПК, можуть бути оскаржені під час підготовчого судового засідання. Як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені лише 2 різновиди рішень: 1) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим; 2) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки.
З огляду на викладене, постанова прокурора про визначення підслідності кримінального провадження не може бути предметом оскарження на стадії підготовчого судового засідання, тому вимоги скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 33, 176-178, 183, 194; 196-197, 314, 331 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_12 про повернення обвинувального акту прокуророві відмовити.
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 про повернення обвинувального акту прокуророві відмовити
Призначити судовий розгляд кримінального провадження № 0000260 від 24.04.2017 року ОСОБА_8 у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_13 у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України та ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, на 21 грудня 2017 року об 15 годині 00 хвилин.
Розгляд кримінального провадження здійснювати колегіально судом у складі трьох професійних суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
У задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , - відмовити.
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників адвоката ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу відмовити.
Обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харків, громадянину України, одруженому, непрацюючому, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, цілодобовий домашній арешт за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці до 13 лютого 2018 року, поклавши на обвинуваченого ОСОБА_10 наступні обв`язки:
?прибувати за кожною вимогою суду у кримінальному провадженні;
?не відлучатись з місця проживання без дозволу суду.
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді застави в частині покладених на обвинуваченого ОСОБА_13 обов`язків задовольнити.
Обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Хрещате Козелецького району Чернігівської області, громадянину України, не працюючому, проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимому вироком Печерського районного суду м. Києва від 10.01.2017 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, із застосуванням ст.. 75 КК України іспитовим строком 1 рік, у виді застави, продовживши термін дії відповідних обов`язків а саме:
?прибувати до суду за першою вимогою;
?повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
?здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
?уникати спілкування з особами, які .брали участь в якості понятих під час проведення слідчих, процесуальних дій, а також обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 строком на два місяці, тобто до 13.02.2018 року.
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 задовольнити.
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_19 адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_19 відмовити.
Обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю Республіки Дагестан Російської Федерації, маючому тимчасову посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 08.05.2012 року, не працюючому, тимчасово проживаючому за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимому, у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор (№ 115)» продовжити на 60 діб, тобто до 10 лютого 2018 року включно.
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 про скасування постанови заступника Генерального прокурора від 06.07.2017 року про визначення підслідності відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_2