АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №645/5800/16-к Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/709/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
Іменем України
22 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.10.2017р. відносно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Борова Борівського району Харківської області, громадянин України, з середньою освітою, одружений, працюючий, раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до 5(п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2(два) роки.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 3(три) роки та покладанням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля процесуальних витрат у порядку передбаченому ст.124 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_8 , 09.06.2016р. о 14год. керував технічно справним автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», р.н. НОМЕР_1 , на якому рухався по пр. Московському біля б.190/1, зі сторони пр. Льва Ландау в бік вул. Мєжлаука, зі швидкістю близько 70км/год.

У процесі руху, перевищуючи допустиму у населеному пункті швидкість, ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п.12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60км/год. і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину з права на ліво відносно руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких остання померла.

Порушення вимог п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України ОСОБА_8 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками ДТП, виразилося в тому, що він, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», р.н. НОМЕР_1 , перевищив дозволену у населеному пункті швидкість, не врахував дорожню обстановку, своєчасно не зреагував на небезпеку у виді перетинаючого з права наліво відносно руху автомобіля пішохода і якого він міг об`єктивно виявити, не своєчасно застосував гальмування, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , що спричинило вищевказані наслідки.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оскаржуючи встановлені фактичні обставини справи та кваліфікацію просить вирок в частині призначення покарання змінити шляхом виключення застосування до нього додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. Так, апелянт посилається на те, що позбавлення цього права значно ускладнює його роботу в якості ФОП, оскільки йому необхідно підвозити товар. За півтора роки після ДТП він жодного правопорушення не скоїв, а вказане додаткове покарання не є, згідно санкції статті, обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони захисту, які підтримали апеляційну скаргу, з`ясувавши позицію прокурора, який вважав, що апеляція задоволенню не підлягає, перевіривши апеляційні доводи та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З вироку суду (т.1 а.с.132-135) вбачається, що фактичні обставини встановлені в загальному порядку, при цьому обвинувачений свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та дав пояснення, які відповідають обставинам встановленим судом.

Оскільки, ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, в наслідок чого настала смерть потерпілої то суд першої інстанції вірно кваліфікував ці його дії за ч.2 ст.286 КК України.

Розглядаючи доводи, щодо призначеного покарання, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував: ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, а саме той факт, що злочин відноситься до тяжких злочинів та настали наслідки у виді смерті пішохода; особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, раніше не засуджений, за місцем мешкання характеризується позитивно; відповідно до ст.66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків за відсутністю обтяжуючих покарання обставин.

Виходячи з вищевикладених обставин, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, а враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, його необережну форму вини, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся, поведінку потерпілої, яка переходила проїжджу частину у недозволеному місці та виявила необережність, суд обґрунтовано зробив висновок, що його виправлення можливе в умовах без реального відбуття призначеного йому основного покарання у вигляді позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України звільнення від покарання з іспитовим строком, але в умовах контролю за його поведінкою.

При цьому суд призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами хоча санкція статті передбачає у цьому питанні альтернативу вказавши з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Отже, районний суд, на думку колегії суддів не взяв до уваги положення п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» в якому вказано, що при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Спираючись на наведену рекомендацію колегія суддів приймає до уваги той факт, що обвинувачений після вчинення злочину, протягом усього досудового слідства та судового розгляду давав читки показання про обставини ДТП, чим сприяв розкриттю злочину, у вчиненому щиро розкаявся, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, а вказаний автомобіль є засобом існування, оскільки обвинувачений завдяки ньому заробляє гроші і сплачує відповідні податки.

Звідси оцінюючи призначене обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до висновку, що суд правомірно призначив покарання у виді позбавлення волі, розмір якого неможна визнати явно несправедливим у розумінні ст.414 КПК України. Крім того, застосовуючи положення ст.75 КК України, суд достатньо врахував: особу винного, його сімейний та майновий стан; а також інші обставини справи як то характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення до цих порушень самого обвинуваченого та його поведінку після вчинення злочину, а тому колегія суддів вважає, що районний суд правомірно застосував вказану матеріальну норму.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що висновок суд першої інстанції про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового, альтернативного покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами не є аргументованим, а тому покарання в цій частині слід пом`якшити.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а це згідно п.1 ч.1 ст.408 КПК України є підставою для зміни вироку.
Керуючись ст.ст.405, 407, п.1 ч.1 ст.408, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу задовольнити.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.10.2017р. відносно ОСОБА_8 змінити, пом`якшити призначене покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до 5(п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В решті вирок, включаючи застосування ст.ст.75, 76 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді