УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ТОВ «Інкомікс груп» адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомікс груп» ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 420 171 000 000 003 70 про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся представник ТОВ «Інкомікс груп» адвокат ОСОБА_3 .
На обґрунтування клопотання заявник вказав, що 28.08.2017 прокурор відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт грошових коштів ТОВ «Інкомікс груп» у кримінальному провадженні № 420 171 000 000 003 70 за ознаками ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 205 КК України.
Обґрунтовуючи клопотання, прокурор послався на необхідність накладення арешту на майно, яке, за його припущенням, може бути предметом злочину, використовувалось для фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.
Як на доказ прокурор вказав, що у 2016 році невстановлені слідством особи створили (придбали) на території м. Києва низку суб`єктів господарської діяльності, у т.ч. ТОВ «Інкомікс груп», з метою прикриття незаконної діяльності, яка була направлена на здійснення фінансово-господарських операцій по переводу безготівкових коштів у готівку, формування витрат та податкового кредиту для інших суб`єктів підприємницької діяльності без фактичного здійснення господарських операцій з продажу (придбання) товарів, виконання робіт, надання послуг, документальне оформлення безтоварних операцій, та протягом 2016-2017 років здійснюють таку незаконну діяльність.
З клопотання прокурора витікає, що ТОВ «Інкомікс Груп» має ознаки фіктивності.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.067.2017 клопотання прокурора задоволено і накладений арешт на банківські рахунки підприємства.

Представник ТОВ ТОВ «Інкомікс Груп» не був повідомлений про розгляд відповідного клопотання, внаслідок чого був позбавлений можливості висловити свої доводи на спростування доводів клопотання про застосування цього виду забезпечення кримінального провадження.
На думку заявника, арешт накладений необґрунтовано, оскільки піддане арешту майно не має ознак речових доказів, крім того, досудовим розслідуванням не доведено, що зазначені кошти набуті у кримінально протиправний спосіб.

Крім того, представник володільця майна просив взяти до уваги, що прийнятим рішенням істотно порушуються права підприємства на правомірне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

З огляду на вищевказане, представник ТОВ «Інкомікс Груп»просив скасувати арешт зазначеного майна.

У судовому засіданні представник заявника - адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив його задовольнити з підстав, які наведені у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду клопотання, до суду не прибув, що у силу ст. 174 КПК не є перешкодою для розгляду клопотання по суті заявлених вимог.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника ТОВ «Інкомікс Груп», з`ясувавши позицію прокурорів, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це функція судового контролю набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями ініціювати та безпосередньо застосувати заходи примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення прокурором наявності трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; а також у разі існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання завдання, поставленого прокурором.

Досліджуючи існування зазначених складових, слідчий суддя бере до уваги, що досудове розслідування здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 205 КК України, якою встановлена кримінальна відповідальність за фіктивне підприємництво.

За версією органу досудового розслідування, ТОВ «Інкомікс Груп» є фіктивним підприємством.
У той же час представником останнього надані слідчому судді фінансовий звіт, договори поставки, які доводять, що підприємство є реально існуючим, задіяне у сфері постачання вторинної сировини.
Слідчий суддя допускає, що вказаним документам може бути надана інша оцінка, однак відсутність у судовому засіданні прокурора, обізнаного з матеріалами досудового розслідування, позбавила можливості спростувати доводи ініціатора клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

У силу ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у т.ч. предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з того, що прокурором не спростовані аргументи ініціатора клопотання про те, що піддане арешту майно має законне походження, а також відсутні інші ознаки для віднесення його до речових доказів, застосування щодо нього зазначеного заходу забезпечення не відповідає положенням ст. 170 КПК.
Враховуючи, що досудове розслідування за ст. 205 КК триває понад 6 місяців, ненадання прокурором слідчому судді на день розгляду клопотання про скасування арешту належних і допустимих доказів того, що кошти на банківських рахунках мають кримінально протиправне джерело, подальше перебування їх під арештом не відповідає завданням, сформульованим ч. 3 ст.132 КПК.

Зазначене приводить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про скасування арешту.

Приймаючи до уваги вищенаведене, керуючись ст. 7, 9, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомікс груп» ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 420 171 000 000 003 70 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2017 (справа № 761/29876/17, провадження № 1-кс/761/18918/2017) на грошові кошти ТОВ «Інкомікс груп» (),що знаходяться на банківських рахунках:
- № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 в ПАТ «Сбербанк» (МФО 320627, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46);
- № НОМЕР_4 в ПАТ «Універсал Банк» МФО (МФО 322001, м. Київ, вул. Автозаводська, буд.54/19);
- № НОМЕР_5 в АТ «Таскомбанк» (МФО 339500, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30);
- № НОМЕР_6 в АТ «Кристалбанк» (МФО 339050, м. Київ, вул.Кудрявський узвіз, буд. 2).
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1