ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м.ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/96/18
Провадження № 1-кс/201/1428/2018
УХВАЛА
09 січня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3
слідчого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро внесене під час досудового розслідування кримінального провадження №0003241 від 21.09.2017 року клопотання старшого слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 , про примусове залучення підозрюваного для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, із середньо-технічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Слідчий звернувся з клопотанням, погодженим з прокурором, до суду про примусове залучення підозрюваного для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_6 .

В обґрунтування клопотання слідчий вказав на те, що згідно повідомлення КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» ДОР» - ОСОБА_6 , 1985 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на обліку у лікаря психіатра з 2016 року з діагнозом: Неврастенія.

На підставі вищезазначеного, в клопотанні ставиться питання про примусове залучення підозрюваного для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_6 .

Прокурор та слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали, на його задоволенні наполягали.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували, просили відмовити в задоволенні останнього.

Вислухавши думки сторін кримінального провадження, а також дослідивши матеріали клопотання та медичну документацію щодо стану здоров`я підозрюваного, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. При цьому, частиною другою цієї статті передбачено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частиною 5 ст. 9 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КПК України, примусове залучення особи для проведення медичної або психіатричної експертизи здійснюється за ухвалою слідчого судді, суду.

З положень ч. 1 ст. 509 КПК України випливає, що слідчий, прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді щодо залучення е6ксперта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діянні була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема є: 1) наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; 2) поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо).

Поняття неосудності або обмеженою осудності надано у ст.ст. 19 та 20 КК України, зокрема, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Обмежено осудною собою, є така особа, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними

Як встановлено з матеріалів клопотання, 12 грудня 2017 року постановою старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0003241 від 21.09.2017 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза, при цьому, єдиною підставою для призначення такої експертизи була довідка про перебування ОСОБА_6 з 2016 року на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Неврастенія».

Однак, 12 грудня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, у якій заперечував щодо проведення стосовно нього психіатричної експертизи, вважаючи себе психічно здоровою людиною, здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними а з огляду на відсутність у нього будь-якого захворювання психічної діяльності.

Крім того, слідчим суддею у судовому засіданні була досліджена вилучена за ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2017 року історія хвороби ОСОБА_6 , яка перебувала у володінні КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка№ 1» ДОР, з дослідженого змісту якої вбачається, що ОСОБА_6 добровільно звернувся до лікаря-психіатра із скаргами на знервованість та стресові ситуації, які виникають на ґрунті сімейних конфліктів, при цьому, така поведінка не пов`язана із психічними станом ОСОБА_6 , внаслідок якого останній не може усвідомлювати свої дії або керувати ними, тобто об`єктивних даних про ознаки неосудності або обмеженої осудності з анамнезу медичної документації не вбачається.

Що стосується зазначеного у медичній документації діагнозу, то слідчий або прокурор не навів жодних даних того, що цей діагноз свідчить про ознаки неосудності, обмеженою осудності або іншого порушення психічної діяльності чи психічного розладу, які б вказували на нездатність або неповну здатність ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. Будь-яких клопотань про виклик у судове засідання лікаря-психіатра у якості спеціаліста для кваліфікованого роз`яснення цих питань сторони кримінального провадження слідчому судді не заявляли, в той же час, згідно ст. 22 КУпАП, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свободі і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_6 підтвердив, що добровільно звернувся до лікаря-психіатра після сімейного конфлікту, якому він повідомляв про знервованість та нерви, однак про будь-які проблеми, які б свідчили про неможливість усвідомлювати або контролювати свої дії він не повідомляв, а також йому не встановлювався діагноз, пов`язаний із наявністю внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Із поведінки підозрюваного ОСОБА_6 у судовому засіданні слідчим суддею також не встановлено будь-яких підстав, які б свідчили про неадекватну поведінку останнього, затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту, пам`яті або інші порушення психічної діяльності, оскільки ОСОБА_6 у судовому засіданні усвідомлено відповідав на поставлені питання, висловлювався чітко, адекватно сприймав навколишню обстановку, що не викликало у слідчого судді сумнівів у його адекватності.

Крім того, вирішуючи питання щодо примусового залучення особи для проведення психіатричної експертизи, слідчий суддя враховую міжнародні нормативно-правові акти та практику Європейського суду з прав людини.

У відповідних витягах з «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року, зазначено таке, частина четверта принципу 4 «Діагностика психічного захворювання» - відомості про лікування або госпіталізацію особи в минулому не можуть самі по собі слугувати виправданням постановки діагнозу про наявність у неї психічного захворювання в даний час або в майбутньому.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Анатолій Руденко проти України» (Заява № 50264/08), було зазначено, що Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції, разом зі статтями 2, 3 та 4, стоїть у першому ряду фундаментальних прав, які захищають фізичну безпеку людини, та на її важливості у демократичному суспільстві (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom) [ВП], заява № 543/03, п. 30, ЄСПЛ 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ЄСПЛ 2005-V). Тримання особи, яку вважають психічно хворою, під вартою має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб волі у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39, Series А № 33). У своїй практиці Суд зауважував, що значення терміна «психічно хворі» постійно еволюціонує, оскільки прогрес досліджень у психіатрії та гнучкість лікування розвиваються. Тим не менш, підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції не можна сприймати як такий, що дозволяє тримання особи під вартою лише через те, що її погляд и чи поведінка відрізняються від норм, що переважають у суспільстві. Вважати інакше буде несумісним з текстом пункту 1 статті 5 Конвенції, яким визначено вичерпний перелік винятків, що вимагають вузького тлумачення (див., як класичний приклад, вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 37). Також, Суд зазначив, що насамкінець, для того, щоб відповідати підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, провадження щодо примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу повинно обов`язково передбачати чіткі ефективні гарантії від свавілля з огляду на вразливість осіб, які страждають на психічні розлади, та потребу в наведенні дуже вагомих причин для виправдання будь-яких обмежень їхніх прав (див. рішення від 2 травня 2013 року у справі «Загідуліна проти Росії» (Zagidulina v. Russia), заява № 11737/06, п. 63).

У рішення Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09), було зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

Таким чином, проаналізувавши долучені до матеріалів клопотання процесуальні документи, вислухавши пояснення сторін кримінального провадження, слідчий суддя з урахуванням вищезазначеної практики приходить до висновку про те, що слідчим не було зібрано та надано достатніх доказів, які б свідчили про необхідність примусового залучення ОСОБА_6 для проведення психіатричної експертизи та наявність у ОСОБА_6 психічного розладу, який потребує такого обмеження прав та свобод останнього, а отже, на даний час, клопотання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

На підстави викладеного, керуючись ст.ст.242, 243, 309 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 , про примусове залучення підозрюваного для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1