Справа № 461/5273/17
У Х В А Л А

іменем України
«18» грудня 2017 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінальних правопорушень слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова та зобов`язання до вчинення дій,

у с т а н о в и в:

31 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в Галицький районний суд м. Львова зі скаргою, в якій просив визнати протиправною бездіяльність начальника відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_4 у зв`язку з порушенням ним норм КПК України, Конституції України, міжнародних договорів та зобов`язати прокурора Львівської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) його заяву від 16 травня 2017 року про скоєння злочину суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та суддями апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за попередньою кваліфікацією ч.2 ст. 369-2, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 382 КК України.

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 25 липня 2017 року він отримав відповідь начальника відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_4 на свою заяву про скоєння злочину вищевказаними суддями, яка суперечить вимогам КПК України та наказу Генеральної прокуратури України №125.

Він, ОСОБА_3 , не надавав жодних звернень, як зазначено у вищевказаній відповіді, а звертався з заявою про скоєння злочину у відповідності до ст. 214 КПК України.

Однак, начальником відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_9 , всупереч вимогам КПК України, Конституції України, міжнародних договорів, його заяву про скоєння злочину до ЄРДР не було внесено, а тому він, ОСОБА_3 , змушений звернутись суд.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року відповідно до вимог ч.2 ст. 32 КПК України було задоволено подання голови Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінальних правопорушень передано на розгляд до Сихівського районного суду м. Львова.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2017 року відповідно до вимог ч.2 ст. 32 КПК України було задоволено подання голови Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_10 та матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінальних правопорушень передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.

02 жовтня 2017 року заявник ОСОБА_3 подав доповнення до скарги, в якій просить розглянути його скаргу лише в частині зобов`язання внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 , оскільки щодо неправомірних дій суддів апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 він звернувся з відповідною заявою до Вищої ради правосуддя.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній та в доповненні до скарги від 02 жовтня 2017 року доводи.

Прокурор прокуратури Львівської області ОСОБА_11 в судовому засіданні 08 грудня 2017 року проти задоволення скарги заперечив та пояснив, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 16 травня 2017 року дійсно не вносились з тих підстав, що в цій заяві були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та суддями апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, а висловлені власні міркування та незгода з ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року, постановленою за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження №0002632 та з ухвалою апеляційного суду Львівської області він 02 листопада 2016 року, якою рішення слідчого судді місцевого суду залишено без змін. Про наслідки розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_3 начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_9 12 червня 2017 року була направлена письмова відповідь, копія якої міститься в матеріалах справи. Вважає скаргу безпідставною та в її задоволенні просить відмовити.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_11 , з`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В ході розгляду скарги встановлено, що 16 травня 2017 року заявником ОСОБА_3 до Львівського територіального управління Національного антикорупційного бюро України було подано заяву про скоєння кримінальних правопорушень, в якій він просив внести до ЄРДР відомості про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та суддями апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 369-2, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 382 КК України.

В цій заяві ОСОБА_3 , зокрема, зазначив, що 13 жовтня 2016 року слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 було винесено ухвалу про відмову у задоволенні його, ОСОБА_3 , скарги на постанову про закриття кримінального провадження №0002632. Своїми діями суддя ОСОБА_5 , всупереч поданим в суді доказам, вчинила злочин з метою приховати злочин, який скоєний працівниками правоохоронних органів.

02 листопада 2016 року суддями апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було винесено незаконну ухвалу, якою рішення слідчого судді ОСОБА_5 про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження залишено без змін.

Наведені докази свідчать, що вищевказані судді вчинили в інтересах третіх осіб кримінальні правопорушення, які передбачені ч.2 ст. 369-2, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 382 КК України.

22 травня 2017 року вищевказана заява ОСОБА_3 від 16 травня 2017 року з додатками супровідним листом за №21-006/17882 директора Львівського територіального управління Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_12 була направлена для розгляду в Генеральну прокуратуру України, яка в подальшому скерувала її для розгляду в прокуратуру Львівської області.

25 липня 2017 року на адресу ОСОБА_3 надійшла відповідь начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Львівської області ОСОБА_13 за №06/1-6303-15 від 12.06.17р. про те, що за своїм змістом його заява на суддів Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не є заявою про кримінальне правопорушення, оскільки в ній викладено його, ОСОБА_3 , власні міркування щодо правопорушень та висловлено незгоду з ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року, постановленої за результатами розгляду його скарги на постанову про закриття кримінального провадження №0002632 та з ухвалою апеляційного суду Львівської області він 02 листопада 2016 року, якою рішення слідчого судді місцевого суду залишено без змін.

Під час розгляду скарги також встановлено, що 10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звертався в Галицький районний суд м. Львова зі скаргою на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_14 від 28 вересня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002632 від 21 червня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України, та постанову цього ж слідчого про відмову у визнанні його потерпілим.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року у задоволенні вищевказаної скарги ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, ОСОБА_3 17 жовтня 2016 року оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі головуючого судді ОСОБА_6 , суддів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 апеляційна скарга ОСОБА_3 була залишена без задоволення, а ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні скарги останнього на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_14 від 28 вересня 2016 року про закриття кримінального провадження №0002632 від 21 червня 2016 року та відмову у визнанні його потерпілим залишена без змін.

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необгрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості

судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства вважаю, що наведені ОСОБА_3 у своїй заяві від 16 травня 2017 року факти не містять обставин, які можуть свідчити про скоєння суддями Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_5 та апеляційного суду Львівської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 369-2, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 382 КК України, а викликані його незгодою з прийнятими цими суддями ухвалами від 13 жовтня 2016 року та 02 листопада 2016 року.

З огляду на це, дії начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі вищевказаної заяви є правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст. ст. 2, 214 КПК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 214, 303, 304, 306, 307, 309 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінальних правопорушень слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1