Справа № 495/8268/17
№ провадження 1-кс/495/3922/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
слідчого судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна
В С Т А Н О В И В :
08.12.2017 року слідчий Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майор поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Білгород-дністровського міськрайонного суду Одеської області з погодженим прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури клопотанням про накладення арешту на майно.

Так, слідчий просить суд накласти арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га, у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок, площею 145,9 кв.метра.

В клопотанні зазначено, що 29.04.2017 року Білгород-Дністровським ВП ГУНП в Одеській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_4 про те, що невстановлені особи, самовільно намагаються зайняти будинок АДРЕСА_1 , чим вчиняють самоправні дії.
29.04.2017 року відомості по даному факту, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001060 за ст.356 КК України.
29.04.2017 року Білгород-Дністровським ВП ГУНП в Одеській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_5 про те, що невстановлені особи, самовільно, шляхом зриву замків на воротах та вхідних дверях будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_6 , самовільно зайняли його будинок, всупереч ухвали вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.10.2016 року.
29.04.2017 року відомості по даному факту, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001061 за ст.356 КК України.
В подальшому дані матеріали кримінальних проваджень, прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_7 були об`єднані в одне провадження за №0001060 за ст.356 КК України.
11.05.2017 року згідно ст.55 КПК України гр. ОСОБА_8 було визнано потерпілим та вручена пам`ятка про права та обов`язки потерпілого.
В ході досудового розслідування встановлено, що 11.07.2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі продажу садового будинку АДРЕСА_1 , кооператив садоводів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, кадастровий номер №:02:002:003. Даний договір купівлі продажу будинку та земельної ділянки засвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі №2433 та №2435. При цьому державна реєстрація права власності на садовий будинок та земельну ділянку не проводилась.
27.05.2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_9 подарувала вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_12 .
06.06.2014 року ОСОБА_12 на підставі укладено договору купівлі-продажу, реалізувала вказаний будинок та земельну ділянку ОСОБА_13 .
09.07.2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 було укладено договір купівля-продажу зазначеного будинку та земельної ділянки.
Придбавши садовий будинок потерпілий ОСОБА_6 розпочав ремонті роботи, придбав будівельні матеріали, провів облаштування подвір`я, збудував новий цегляний паркан, придбав та встановив побутову техніку тощо, чим здійснив витрату грошових коштів.
За час проживання потерпілого ОСОБА_6 в даному будинку, і ніхто не оспорював його права власності, і не пред`являв ніяких претензій.
В 2016 році ОСОБА_10 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом, де вона вважає себе єдиним власником садового будинку, і зазначає, що ОСОБА_9 на момент укладання вищевказаних договорів дарування садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_14 , вже не була власником даного садового будинку.
В свою чергу, ОСОБА_9 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_10 третій особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про визнання договорів купівлі продажу вказаного будинку між ОСОБА_9 в особі ОСОБА_15 та ОСОБА_10 з підстав їх фіктивності.
Своїм позовні вимоги ОСОБА_9 обґрунтовує тим, що в 2012 році вона лікувалась від онко-захворювання, у зв`язку із чим попросила свого сина ОСОБА_15 звернутися до нотаріуса із проханням підготувати доручення, в якому вона наддасть останньому повноваження обслуговувати належний їй на праві приватної власності садовий будинок, а саме сплачувати всі необхідні платежі, комунальні, кооперативні внески, за послуги охорони, податки на землі, приймати участь в зборах садоводів. Підписуючи довіреність позивач не знала, що вона надає своєму сину повноваження щодо розпорядження даним садовим будинком та земельною ділянкою на якій він розташований. Бажання на волевиявлення на відчуження спірного садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_9 не мала, про те, що її син ОСОБА_15 уклав договір купівлі продажу зазначеного садового будинку та земельної ділянки не знала. Про наявність вказаних договорів купівлі продажу садового будинку ОСОБА_9 дізналася лише отримавши копію позовної заяви ОСОБА_10 ..
Встановлено, що в 2009 році ОСОБА_15 позичив у ОСОБА_16 велику суму коштів від 60 % річних. В зв`язку з тим, що ОСОБА_15 не повернув вчасно позичені кошти, розмір боргу збільшився в декілька разів за рахунок відсотків. Тому, в якості гарантій повернення боргу ОСОБА_15 уклав договір купівлі-продажу зазначеного садового будинку, в якості застави. Сторони при укладанні договір домовились, що ОСОБА_10 не буде реєструвати право власності на майно, розпоряджатися майном буде сім`я ОСОБА_17 . Договори були укладені, але фактично будинок і земельна ділянка не передавалася, кошти від продажу садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_9 не отримувала.
Розглянувши позовні заяви 14.03.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом у позові ОСОБА_10 відмовлено, а позов ОСОБА_9 задоволено, де визнано недійсний договір купівлі-продажу вказаного садового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з підстав його фіктивності.
Будучи не згодним, із даним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду, ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення та постановити нове рішення, яким її первісний позов задовільнити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
31.08.2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 14.03.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено, а саме визнано недійсним договори дарування садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_12 від 27.05.2014 року; витребувати із незаконного володіння потерпілого ОСОБА_6 вказаний садовий будинок та земельну ділянку; задоволення зустрічного позові ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 11.07.2012 року відмовити.
05.09.2016 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області накладено арешт на вказаний садовий будинок та на земельну зелінку.
20.10.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , ОСОБА_6
22.11.2016 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 31.08.2016 року, державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_18 , проведено державну реєстрації права власності на вказаний садовий будинок.
15.05.2017 року ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду ОСОБА_1 накладено арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 на кооперативу садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, а також розташованого на даній земельній ділянці будинку площею 145,9 кв.метра, що згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_10 ..
03.07.2017 року апеляційним судом Одеської області було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу слідчого суді Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 15.05.2017 року та скасовано арешт майна.
У апеляційній скарзі зазначено, що будинок та земельна ділянка не визнана речовими доказами у кримінального му провадженні і не мають статусу вилучених речових доказів, а також на земельній ділянці і в будинку не проводився огляд місця події.
13.10.2017 року винесено постанову про приєднання до справи речових доказів, а саме земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок площею 145,9 кв.метра.
Слідчий в судове засідання не з`явився, що свідчить про фактичне не підтримання поданого клопотання та не доведення викладених у ньому обставин.

Вивчивши матеріали клопотання, суд прийшов до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів клопотання, 29.04.2017 року Білгород-Дністровським ВП було розпочато досудове розслідування внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001060 за ознаками ст.356 України.

15.05.2017 року ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду ОСОБА_1 накладено арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 на кооперативу садоводів та індивідуального дачного будівництва « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, а також розташованого на даній земельній ділянці будинку площею 145,9 кв.метра, що згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_10 ..
03.07.2017 року апеляційним судом Одеської області було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу слідчого суді Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 15.05.2017 року та скасовано арешт майна.
13.10.2017 року винесено постанову про приєднання до справи речових доказів, а саме земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок площею 145,9 кв.метра.
Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2017 року клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га, у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок, площею 145,9 кв.метра, з метою недопущення можливої реалізації та іншої передачі у власність третім особам зазначеної земельної ділянки та будинку. Заборонено користуватись та розпоряджатись майном, на яке накладено арешт.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.11.2017 року апеляцію адвоката ОСОБА_4 задоволено. Скасованр ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2017 року про накладення арешту на майно. Постановлено нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» в смт. Затока м. Білгород-Дністровськй Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок площею 145,9 кв. м. у кримінальному провадженні № 0001060 від 29.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди .
Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
У відповідності до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора проарешт майна повинно бути зазначено:
- підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтуваннянеобхідності арешту майна;
- перелік і види майна, що належить арештувати;
- документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
- розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Слідчий також зазначає у клопотанні, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а зазначене у клопотанні майно в подальшому може бути використано як докази, тому просить накласти арешт на майно шляхом заборони користуватись ним та розпоряджатись.
Отже, клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні за ознаками злочину передбаченогост.356 КК України про накладення арешту на майно, не відповідає вказаним вимогам закону.
Крім того, з матеріалів клопотання не вбачається достатньо підстав вважати, що майно, яке слідчий просить арештувати, може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, а сам факт винесення слідчим постанови про визнання майна речовим доказом, не може бути єдиною та виключною підставою вважати протилежне.
Відповідно до приписів ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».
Вирішуючи питання про арешт, слідчий суддя, відповідно до ст.173 КПК України, повинен врахувати наслідки арешту майна для інших осіб.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу, а матеріалами провадження не визначено статус суб`єкта, майно якого підлягає арешту в даному провадженні та не доведено мету здійснення такого обмеження відповідного права.
Слідчий не довів необхідність застосування арешту, а також наявність ризиків можливості відчуження зазначеної ділянки та будинку, та наявність достатніх підстав для арешту майна, не врахував, яким чином зазначена земельна ділянка та будинок можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні із правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.
Отже, судом встановлено, що відсутні правові підстави для арешту майна, передбачені ч.2 ст.173 КПК України, по справі відсутні особи, яким повідомлено про підозру та не доведено, що незастосування заходу забезпечення у вигляді арешту може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Враховуючи вище викладені обставини та розглянувши матеріали клопотання старшого слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна суд вважає, що таке клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 171-174 Кримінального процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
В задоволенні слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна відмовити
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти діб з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1