Номер провадження: 11-сс/785/42/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Одеської області:

Головуючого - судді: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

З участю прокурора: ОСОБА_5

При секретарі: ОСОБА_6

Адвоката: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляцію прокурора на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання заступника начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна відмовлено,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року, відмовлено в задоволенні клопотання заступника начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання задовольнити в повному обсязі, накласти арешт на майно, яке виявлено та вилучено 15.11.2017 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення оперативних заходів та слідчих дій встановлено, що до вчинення вказаного злочину може бути причетний ОСОБА_8 , фактично який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , фактично здійснює підприємницьку діяльність з продажу ювелірних виробів на території м. Одеси та м. Херсон, у тому числі у приміщенні супермаркету «Золото» розташованому по АДРЕСА_2 . 15.11.2017 року на підставі ухвали Приморського райсуду м. Одеси проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено ювелірні вироби із металу сірого кольору у кількості 20 шт. та грошові кошти у сумі 300 (триста тисяч) грн.. В клопотанні про арешт майна зазначено, що накладення арешту необхідно для збереження речових доказів тобто підстави передбаченої п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а не п.п.3,4 ч.2 ст. 172 КПК України.

Заслухавши подану апеляцію, вислухавши думку прокурора, який просив про задоволення апеляційної скарги, досліджуючи матеріали справи та доводи апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляція задоволенню не підлягає з наступних підстав .

Як вбачається з ухвали суду, заступник начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в рамках кримінального провадження № 0000358 від 16.06.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 186 КК України, про накладення арешту майна.
Згідно клопотання, прокурор просить накласти арешт на речі та документи, які були вилучені 15.11.2017 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Прокурор в судове засідання не прибув, надав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі та зазначив, що вимоги викладені у клопотанні підтримує у повному обсязі.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому КПК України. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно до ч.ч. 1, 4 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Згідно ч. 1 ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейськая конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчуджуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.
Слідчим суддею встановлено, що після проведення обшуку за вказаною адресою жодна особа не повідомлена про підозру у скоєнні кримінального правопорушення.
Враховуючи вище викладене, своєму клопотанні прокурор не достатньо обґрунтовує наявність підстав для накладання арешту на речі та документи, які були вилучені 15.11.2017 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000358 від 16.06.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 186 КК України, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно необхідно відмовити.
Колегія суддів перевіряючи доводи скаржника про те, що ухвала винесена передчасно у зв`язку з неповнотою проведення перевірки та зясування всіх обставин по справі, не можуть бути прийняти до уваги, на думку суду є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи майно на яке прокурор просить накласти арешт належить матері ОСОБА_8 по висловлюванню прокурора , який може бути причетний до скоєння злочину і у відношенні якого справа в ЄРДР не вносилась і підозра йому не вручалась.

Більш того, на всі вилучені ювелірні прикраси у ОСОБА_9 є підтверджуючи документи на підставі яких вона підтвердила правові підстави їх отримання.

Органами досудового розслідування ювелірні вироби надавались потерпілому для впізнання і він не впізнав не одного з них як належних йому.

Дані обставини свідчать про те, що органами досудового слідства вийшли за межи своїх повноважень і незаконно ставлять питання про накладення арешту на них і гроші які вони знайшли в результаті обшуку.

З урахуванням даних обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що районний суд з`ясував всі обставини по справі та прийняв рішення, згідно вимогам діючого законодавства, зв`язку з чим дана ухвала скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. 407,419 КПК України, колегія суддів ,
У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання заступника начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна відмовлено без зміни.

Рішення є кінцевим і подальшому оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

З ориігналом згідно суддя: ОСОБА_2