У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017 року місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді матеріали справи за скаргою адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , щодо незаконного тримання під вартою, в порядку ст. 206 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із скаргою щодо незаконного тримання під вартою, в порядку ст. 206 КПК України, яку мотивує тим, що вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 15.06.2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був засуджений за ч.3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою. Даний вирок був оскаржений та 22.09.2017 року апеляційний суд Закарпатської області поновив строк на апеляційне оскарження та відкрив провадження за наслідками подання апеляційної скарги. Отже, станом на 23.09.2017 року вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 15.06.2017 року щодо ОСОБА_5 не вступив у законну силу, а тому відповідно і запобіжний захід щодо тримання під вартою не набрав чинності.

Крім того зазначає, що за будь-яких умов ч.1 ст. 197 КПК України встановлений граничний строк тримання особи або продовження строку тримання під вартою до 60 днів. Отже, термін на який максимально можна продовжити тримання під вартою 60 днів, закінчився 15.08.2017 року. Вирок в частині продовження запобіжного заходу є незаконним, оскільки таке формулювання не передбачено жодним законом та не передбачає кінцевого строку тримання під вартою. Станом на сьогодні жодного законного судового рішення про взяття під варту, яке набуло чинності відносно ОСОБА_5 не має, а тому його тримання в Закарпатській УВП (№9) з 23.09.2017 року є безпідставним та незаконним.

На підставі вищенаведеного просить суд зобов`язати Закарпатську установу виконання покарань відділу ДПтС України в Закарпатській області (№9) негайно звільнити з під варти громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 скаргу підтримав та просив задовольнити вимоги скарги.
Прокурор в судовому засіданні проти скарги заперечив.
Заслухавши пояснення особи, яка подала скаргу, думку прокурора, дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Відповідно до п. п. 11 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з вироку Хустського районного суду Закарпатської області від 15.06.2017 року, ОСОБА_5 засуджений за ч.3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі.

На виконання вимог ст. 374 КПК України, у вказаному вироку суду вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, та зазначено, що запобіжний захід засудженому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу слід залишити тримання під вартою.

Викладене свідчить, що ОСОБА_5 законно тримається в умовах Закарпатської установи виконання покарань відділу ДПтС України в Закарпатській області (№9, на підставі вироку Хустського районного суду Закарпатської області від 15.06.2017 року, тому підстав для задоволення скарги слідчий суддя не вбачає.
Відмовляючи в задоволенні вимог скарги, слідчий суддя також керується тим, що норми чинного КПК України не передбачають повноважень слідчого судді визнати тримання під вартою особи до набрання вироком суду законної сили - незаконним, а вказують на можливість зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав затриманої особи або звільнити її за певних обставин.

Виходячи з положень ст. 206 КПК України, слідчий суддя має повноваження щодо перевірки законності тримання особи під вартою лише під час досудового розслідування.

Всі питання щодо обрання, продовження чи зміни запобіжного заходу, а також звільнення особи з під варти в разі незаконного її утримання, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційної інстанції, відносяться до компетенції суду, в провадженні якого знаходиться справа.

З цього приводу висловлював свої позицію і Європейський суд з прав людини, практика якого, згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права.

Так, в рішенні «Руслан Яковенко проти України» від 4 червня 2015 року (пункт 46), Європейський суд зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c»пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16 січня 2007 року).

У п. 47 вказаного рішення зазначено, що усвоїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд зазначив, що важливі гарантії статті 5 Конвенції «про захист людини і основоположних свобод» не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria),від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (див. вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26) (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16 січня 2007 року).
Враховуючи, що ОСОБА_5 перебуває в Закарпатській УВП (№9) на підставі відповідного рішення суду Хустського районного суду Закарпатської області від 15.06.2017 року, слідчий суддя приходить до переконання, що скарга є безпідставною і до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , щодо незаконного тримання під вартою, в порядку ст. 206 КПК України- відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя
Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1