АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/124/2018
Головуючий в суді 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Головуючий в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого, судді-доповідача: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього амністії повернуто засудженому.

Рішення суду обґрунтоване тим, що розгляд справ про застосування амністії до засуджених має здійснюватися тим судом, територіальна юрисдикція яких поширюється на виправну установу, де засуджений відбуває покарання. Вирішення зазначених вище питань судом, за територіальною юрисдикцією якого засуджений перебуває тимчасово, не відповідає вказаному принципу, внаслідок чого будь-яке рішення суду по суті є таким, що не суперечить загальним засадам кримінального провадження. Згідно з ст.4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» слідчі ізолятори є установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою. Відповідно до ч. 2 ст. 11, ч. З ст.18 Кримінально-виконавчого кодексу України слідчі ізолятори віднесені до установ виконання покарань лише стосовно тих засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування. Як витікає з клопотання та підтверджується інформацією ДУ «Київський слідчий ізолятор», ОСОБА_7 вироком Дніпровського районного суду м. Києва засуджений до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. Згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва засуджений направлений для відбування покарання. Вирок набрав законної сили. Отже, даних про те, що ОСОБА_7 відбуває покарання у слідчому ізоляторі, вказані документи не містять. Тобто рішення про залишення засудженого у слідчому ізоляторі для роботи з господарського обслуговування не приймалося. Наведене свідчить, що ініціатор клопотання утримується у Київському слідчому ізоляторі тимчасово і покарання у останньому не відбуває. У зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що вирішення по суті клопотання засудженого не віднесено до територіальної підсудності Шевченківського районного суду м. Києва, внаслідок чого має бути повернуто його ініціатору для звернення до суду за місцем відбування призначеного покарання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_7 зазначає, що ухвала суду першої інстанції є безпідставною, оскільки 21 лютого 2017 року наказом № 15/АГ-17 начальником Київського слідчого ізолятора його зараховано на підставі письмової заяви до виконання робіт з господарського обслуговування.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження за клопотанням та матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора та скасовано вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 у кримінальних провадженнях № 0017510, № 0019130 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування. Призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі. Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року ухвалено виконувати самостійно.

28 вересня 2017 року ОСОБА_7 подав клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від подальшого відбування покарання, яке ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року засудженому для звернення до суду за місцем відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги засудженого про незаконність вказаного рішення суду є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку суду вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарання, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Як передбачено п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку подається до суду, який ухвалив вирок у разі необхідності вирішення питань, передбачених, зокрема, п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, до цих питань відноситься і питання щодо застосування амністії.

Згідно ч. 1 ст. 154 КВК України амністія застосовується законом до громадян, засуджених судами України, незалежно від відбування ними місця покарання.

За таких обставин рішення судді, що розгляд справ про застосування амністії до засуджених може здійснюватись лише судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на виправну установу, де відбуває покарання засуджений, є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, в порушення ч. 1 ст. 539 КПК України суддею розглянуто одноособово без проведення судового засідання, без виклику осіб та обов`язкової участі прокурора, як це передбачено ч. 4 ст. 10 Закону України «Про амністію в 2016 році», в матеріалах справи відсутній журнал судового засідання та технічний носій інформації, що у відповідності з п.п. 2,3,7 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Також необхідно врахувати, що згідно довідки начальника арештного дому Державної установи «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_8 21 лютого 2017 року згідно ст. 89 КВК України ОСОБА_7 на підставі письмової заяви залишений в ДУ «Київський слідчий ізолятор» для виконання робіт з господарського обслуговування, відбуває покарання в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Отже, рішення суду про те, що ОСОБА_7 утримується у Київському слідчому ізоляторі тимчасово і покарання у останньому не відбуває, у зв`язку з чим клопотання засудженого не віднесено до територіальної підсудності Шевченківського районного суду м. Києва, внаслідок чого має бути повернуто його ініціатору для звернення до суду за місцем відбування призначеного покарання, є безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції про повернення клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього амністії, а тому апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, якою клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього амністії повернуто засудженому скасувати.

Призначити новий розгляд вказаного провадження у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4