АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, пенсіонера, не судимого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 262 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Стариця Київської області, громадянина України, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 262 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Відники Пустомилівського району Львівської області, громадянина України, одруженого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 262 КК України;

Справа № 11кп/796/1895/2017
Суддя у першій інстанції ОСОБА_9 .
Суддя апеляційної інстанції ОСОБА_1
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця смт Володарка Володарського району Київської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 ,

представника цивільного
відповідача ОСОБА_17

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0002574 від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 повернуто прокурору. Скарги захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 долучено до матеріалів кримінального провадження. В задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_10 відмовлено та застосовано до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, на строк до 11 жовтня 2017 року.
Ухвалене рішення суд вмотивував тим, що в обвинувальному акті фактично відсутнє викладення формулювання обвинувачення у вчиненні кожного із зазначених у ньому злочинів обвинуваченими із викладенням, якими саме індивідуальними діями кожного з них вчинено окремі конкретні злочини, за якою юридичною формулою такі дії кваліфікуються у кожному випадку із вказівкою на кримінально - правові норми, порушення яких їм інкримінуються.
Зокрема, суд в ухвалі вказав, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України, оскільки не зазначено, які діяння, виходячи з об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст. 263 КК України, було вчинено ОСОБА_10 , а також не викладені дані щодо місця, часу, обставин їх вчинення, з урахуванням вимог ст. 91 КПК України, як не викладені і обставини виникнення попередньої змови ОСОБА_10 з іншими особами при вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.
Також не зазначено обставини щодо часу, дати вчинення носіння, зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу за попередньою змовою групою осіб самим ОСОБА_10 , а лише зазначено про продовження ОСОБА_10 вчинення своїх злочинних дій, пов`язаних з незаконним поводженням зі зброєю та боєприпасами. Відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_10 в частині зазначення часу, місця індивідуальних діянь ОСОБА_10 , які утворюють склад вчинення ним пособництва в привласненні вогнепальної зброї та бойових припасів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Суд в своїй ухвалі зазначав і те, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 також не вказане місце вчинення дій, які утворюються склад злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, як і відсутнє зазначення про неможливість встановлення такого місця.
Щодо ОСОБА_7 відсутнє формулювання обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, зазначено лише вказівку, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 забезпечили відвантаження майна непорушного запасу, без викладення обставин щодо індивідуальних дій ОСОБА_7 , які утворюють об`єктивну сторону вказаного злочину, місця вчинення дій, або неможливості його встановлення.
Щодо вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , передбаченого ч,5 ст.27,ч.2 ст.262 КК України, також відсутнє формулювання обвинувачення в частині зазначення конкретного місця вчинення дій, які утворюють склад злочину.
Також суд вказав, що відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_18 в частині зазначення дій особи, які утворюють склад злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, відсутнє формулювання обвинувачення щодо місця вчинення дій ОСОБА_19 , які ікримінуються йому як закінчений злочин.

Як зазначив суд першої інстанції, обвинувальний акт всупереч вимогам п.5 ч.1 ст. 291 КПК України, не містить посилання на положення закону про кримінальну відповідальність в частині обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , які обвинувачуються кожен окремо у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, оскільки редакція статті 365 КК України, яка інкримінується обвинуваченим ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , зазнала змін, внесених відповідно до Закону від 15.04.2008, 11.06.2009, 21.12.2010, 07.04.2011, 21.02.2014.

Таким чином, на думку суду, при складанні обвинувального акта стороною обвинувачення не виконані вимоги ст.ст.91, 291 КПК України.

Крім того, обвинувальний акт складений з порушенням засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, закріплених в ст.17 КПК України, оскільки обвинувальний акт містить дані про вчинення злочинів особами із зазначенням їх конкретних прізвищ за відсутності даних про встановлення вини вказаних осіб, виділення матеріалів стосовно них в окреме провадження, і такі особи не є обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Не погодившись з рішенням суду, прокурор другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями, в яких просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження і застосувати до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляд тримання під вартою на строк 2 місяці.
Сторона обвинувачення в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на практику Верховного суду України та Апеляційного суду міста Києва, вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною і невмотивованою, підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409, ст. ст. 411, 412 КПК України через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Зазначає, що при постановленні ухвали судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Вказує, що позиція суду про допущені недоліки під час формулювання змісту обвинувачення стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , грунтується на поверхневому аналізі обвинувального акту та є непереконливою, оскільки враховуючи вимоги п. 3 ч. 3 ст. 314, ст. ст. 291, 292 КПК України, на стадії підготовчого судового провадження суд позбавлений повноважень щодо оцінки як доказів, так і доведеності обвинувачення.
Прокурор вважає, що при складанні обвинувального акта повністю дотримано вимог ст. 291 КПК України, у тому числі щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Посилається на те, що правова кваліфікація дій ОСОБА_22 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 за епізодом, передбаченим ч. 3 ст. 365 КК України, викладена на 22 аркуші, за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 262 КК України - на 29 аркуші, а правова кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України знаходиться на 29 аркуші.
Формулювання обвинувачення та правова кваліфікація дій ОСОБА_6 викладено на аркушах обвинувального акту з 29 по 56, ОСОБА_7 - з 56 по 83, ОСОБА_18 - з 83 по 110, ОСОБА_10 - з 110 по 124.
Крім того, прокурор зазначає, що формулювання обвинувачення викладено в обвинувальному акті окремо щодо кожного з обвинувачених, а тому висновок суду про відсутність в обвинувальному акті розмежування формулювання обвинувачення у вчиненні кожного окремого злочину кожним із обвинувачених не відповідає дійсності.
Також, на думку апелянта, вказівки суду про не зазначення часу та місця скоєння окремих подій, не мають суттєвого значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення та доведення вини кожного з обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів. При цьому, вказує, що в обвинувальному акті зазначено відомості про час та місце вчинення злочинів та інші обставини.
Крім цього, сторона обвинувачення вважає, що суд замість перевірки дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України, вдався до оцінки фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_23 та до вирішення тих питань, які не є предметом розгляду в підготовчому судовому засіданні, і не можуть бути підставами для повернення обвинувального акта прокурору.
Судом передчасно зроблено висновок про неможливість застосування вимог ст. 338 КПК України щодо зміни обвинувачення в суді та, відповідно, викладення фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням встановлених під час судового розгляду обставин. Зазначає, що це суперечить положенням ч. 2 ст. 22 КПК України.
На думку прокурора, в обвинувальному акті не порушується принцип презумпції невинуватості, оскільки викладення у ньому дій інших осіб, які не є обвинуваченими у даному кримінальному провадженні, є необхідним для розуміння фактичних обставин, в яких діяли обвинувачені.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині вирішення питання про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, прокурор вказує, що висновки суду про недоведення прокурором обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, надані прокурором на обґрунтування клопотання про застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які могли істотно вплинути на його висновки.
Зокрема, поза увагою суду залишено той факт, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року, встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, наявність достатніх підстав вважати, що існують передбачені ст. 177 КПК України ризики, а також неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, та задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні і застосовано щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Також не враховано, що в подальшому продовжувався строк дії цього запобіжного заходу обвинуваченому.
Крім цього, не враховано й те, що ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів, що могли спричинити загибель людей, за вчинення яких законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 10 (десяти) років, та те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Також, судом першої інстанції не взято до уваги, що до цього часу у розшуку перебувають інші особи - співучасники злочинів, що інкримінуються ОСОБА_10 , що зумовлює ризик ухилення останнього від суду та впливу на нього з боку вищевказаних осіб. Існує ризик і того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_10 зможе переховувати вказану зброю чи незаконно нею розпорядитися, так як до цього часу не встановлено місце знаходження всієї зброї, якою незаконно заволоділи.
Захисником ОСОБА_13 та представником цивільного відповідача ОСОБА_17 подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких вони вважають ухвалу суду законною та обгрунтованою, а апеляційну скаргу прокурора безпідставною.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, доводи захисників, представника цивільного відповідача,обвинувачених, котрі заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків викладені в ст. 291 КПК України, відповідно до п. 5 ч. 2 якої, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушенні які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що цих вимог кримінального процесуального закону органи досудового розслідування при складанні та затвердженні обвинувального актау кримінальному провадженні № 0002574 від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , в цілому дотримались, з урахуванням при цьому обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначених п. п. 1-4 ч. 1 ст. 91 КПК України.
Щодо висновків суду першої інстанції, згідно яких в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України, то вони є помилковими, оскільки в обвинувальному акті (т.1, а.с.123) викладене його обвинувачення так, як це було встановлено органом досудового розслідування. Надавати оцінку відповідності викладених в обвинувальному акті дій, інкримінованих ОСОБА_10 , об`єктивній стороні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України під час підготовчого судового засідання суд не вправі, так як ці обставини підлягають з`ясуванню під час судового розгляду.
З наведених вище причин, на даній стадії судового провадження, безпідставними є і твердження суду про не викладення обставини виникнення попередньої змови ОСОБА_10 з іншими особами при вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, не зазначення часу, дати вчинення ним носіння, зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу за попередньою змовою групою осіб, не зазначення місця вчинення ОСОБА_6 дій, які утворюються склад злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, відсутність формулювання обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, не викладення обставин щодо індивідуальних дій ОСОБА_7 , які утворюють об`єктивну сторону вказаного злочину, місця вчинення дій, або неможливості його встановлення, тощо.
Посилання суду першої інстанції на те, що обвинувальний акт всупереч вимогам п.5 ч.1 ст. 291 КПК України, не містить посилання на положення закону про кримінальну відповідальність в частині обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 за ч.3 ст.365 КК України, оскільки редакція статті 365 КК України зазнала змін, внесених відповідно до Законів від 15.04.2008, 11.06.2009, 21.12.2010, 07.04.2011, 21.02.2014 також є помилковим, оскільки на час вчинення інкримінованих обвинуваченим дій 20.02.2014 року діяв вказаний кримінальний закон в редакції станом на 21.12.2010, а закон від 21.02.2014 можливо застосовувати лише на підставі положень ст. 5 КК України, що відноситься до компетенції суду.

Твердження суду про те, що обвинувальний акт містить дані про вчинення злочинів особами із зазначенням їх конкретних прізвищ за відсутності даних про встановлення вини вказаних осіб, виділення матеріалів стосовно них в окреме провадження, і такі особи не є обвинуваченими у даному кримінальному провадженні, частково є слушними, оскільки в обвинувальному акті дійсно йдеться про дії осіб, яким обвинувачення у даному кримінальному провадженні не висувається. Але таке порушення, само по собі, не можна оцінювати як порушення принципу презумпції невинуватості, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 17 КПК України вина має бути доведена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Таким чином, суд, під час розгляду кримінального провадження має дотриматися даного принципу, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та лише щодо осіб, яким воно висунуте.
Таким чином, підстави, на які послався суд першої інстанції повертаючи обвинувальний акт прокурору, не можуть бути визнані такими, які свідчать про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то це питання виходить за межі даного апеляційного розгляду, оскільки воно вирішується виключно в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Отже, висновки суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0002574 вимогам КПК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, а повернення його прокурору для усунення виявлених недоліків - необгрунтованим.
Виходячи з викладеного, та з урахуванням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, ухвала суду першої інстанції про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні провадженні № 0002574 від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги частково.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0002574 від 19 листопада 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365, ч.5 ст.27, ч.2 ст. 262 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365, ч.5 ст.27, ч.2 ст.262 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365, ч.5 ст.27, ч.2 ст.262 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.262, ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України, повернуто прокурору - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3