Ухвала
іменем україни
10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0000015 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За вироком Шацького районного суду Волинської області від 17 березня 2016 року, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Шацька Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

визнано невинуватим і виправдано за ч. 3 ст. 368 КК за відсутністю складу злочину.

У вироку зазначено, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, головою Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області, використовуючи своє службове становище та діючи з корисливих мотивів, у службовому кабінеті на АДРЕСА_2 24 листопада та 08 грудня 2014 року висловив ОСОБА_7 вимогу (чим вчинив вимагання) надати неправомірну вигоду третій особі Пульмівській сільраді в сумі 50 000 грн (внести гроші на розрахунковий рахунок сільради як благодійної допомоги), як умови отримання останнім земельної ділянки для будівництва жилого будинку. 22 грудня 2014 року ОСОБА_7 дав обіцянку надати сільраді неправомірну вигоду в сумі 30 000 грн за виділення сільрадою йому земельної ділянки для будівництва жилого будинку, а ОСОБА_6 її прийняв, діючи всупереч вимогам ч. 1 ст. 3, ст. 22 Закону України «Про запобігання корупції», пп. 7 п. 7 ст. 170 ПК, частин 3, 4 ст. 116 ЗК, та надав реквізити розрахункового рахунку сільради. Після внесення 28 квітня 2015 року ОСОБА_7 30 000 грн на розрахунковий рахунок сільради як благодійної допомоги, він отримав у сільраді її рішення від 28 квітня 2015 року № 48/107 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_8 » (загальною площею 0,09 г в межах АДРЕСА_3 ).

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не було доведено об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, оскільки не встановлено, що ОСОБА_6 домовлявся з ОСОБА_7 про перерахування 30 000 грн за отримання земельної ділянки чи за сприяння обвинуваченому у цьому, що від цих коштів він мав вигоду чи стосовно них особисту матеріальну зацікавленість.
В касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, про що наводить відповідні доводи. Зокрема, скаржник стверджує, що апеляційний суд усупереч ч. 2 ст. 419 КПК не навів в ухвалі підстав, на яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою за наведеними у ній доводами. Крім того, в порушення вимог статей 404, 405 КПК не дослідив повторно докази, хоча прокурором було заявлено клопотання про їх дослідження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційної скарги, захисника, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, крім іншого, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПКособа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Суд першої інстанції за підсумками розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 ухвалив виправдувальний вирок, який відповідає вимогам ст. 370 КПК за критеріями законності, обґрунтованості і вмотивованості.
Переглядаючи цей вирок у межах апеляційних вимог прокурора, апеляційний суд правильно залишив його без змін, навівши відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник не погоджується з оцінкою доказів, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, і таким чином оспорює встановлені судами за допомогою цих доказів обставини провадження.
Між тим, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє лише правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи скаржника про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 405 КПК, який не дослідив повторно докази, хоча прокурором було заявлено клопотання про їх дослідження, є необгрунтованими і вони не відповідають змісту кримінального процесуального закону.
Зокрема, ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотаннями учасників судового провадження суд апеляційної інстанції може (але не зобов`язаний) дослідити лише докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Про дослідження таких доказів прокурор клопотання не заявляв.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2017 року № 5-465(15)16 зроблено висновок про застосування норми права, згідно з яким наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не породжує для цього суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередності, якщо він по новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені в суді першої інстанції.
У даному провадженні у межах фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, та використавши результати оцінки ним доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку про правильність виправдання місцевим судом ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК, про що навів переконливі аргументи.
На думку колегій суддів, місцевий та апеляційний суди правильно застосували норми КК і КПК.
Зі змісту доказів, наведених у виправдувальному вироку місцевого суду та в ухвалі апеляційного, убачається, що стороною обвинувачення не було доведено, що в діянні ОСОБА_6 є склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, зокрема не доведено обов`язкової складової об`єктивної сторони злочину шкідливі наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками (одержання неправомірної вигоди в інтересах третьої особи).
Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність об`єктивної сторони злочину, який інкримінується ОСОБА_6 , оскільки, не встановлено, що останній домовлявся з ОСОБА_7 про те, що гроші в сумі 30 000 грн належить перерахувати за отримання земельної ділянки чи за сприяння обвинуваченого в її отриманні. Також із доказів, досліджених у судовому засіданні, убачається, що ОСОБА_6 стверджував, що не має значення, коли будуть перераховані сільраді гроші та не створював жодних умов, за яких ОСОБА_7 міг вважати, що у разі не перерахування грошей, йому не нададуть земельної ділянки.
Показання ОСОБА_7 про те, що він звернувся до голови сільської ради, оскільки був переконаний, що ОСОБА_6 може посприяти йому в отримані земельної ділянки, не доводять умислу у ОСОБА_6 на вчинення злочину, адже судами встановлено, що було дотримано встановлений порядок надання таких ділянок. Це підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому ОСОБА_6 не повідомляв депутатів сільради про надходження благодійної допомоги і не просив про прийняття позитивного рішення на користь ОСОБА_7 чи його матері ОСОБА_8 .
З матеріалів оперативно-технічних заходів негласного документування та НСРД, які у повному обсязі було досліджено судом, також не випливає жодних незаконних дій з боку виправданого. Навпаки, підтверджено, що він неодноразово говорив ОСОБА_7 , що гроші потрібні не йому, а для сільради як благодійна допомога. ОСОБА_7 і написав від імені матері заяву про надання такої допомоги, яка згодом надійшла в сумі 30 000 грн на рахунок дошкільного навчального закладу й використані на придбання продуктів харчування та меблів для цього закладу, що підтверджується матеріалами провадження.
Вважати, 30 000 грн благодійної допомоги неправомірною вигодою для третьої особи, підстави відсутні.
У кримінальному провадженні належить довести не будь-яке використання службовою особою наданої їй влади та службового становища, а лише те, яке мало на меті одержання нею будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи третьої особи.
Такої мети у діях виправданого доведено не було, як правильно вказано у виправдувальному вироку та ухвалі апеляційного суду. При цьому суди навели достатньо переконливі мотиви для цього висновку.
За таких обставин, колегія суддів, вважає, що у кримінальному провадженні не доведено суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 злочину, яка характеризується прямим умислом та наявністю корисливого мотиву й полягає в прийняті пропозиції, обіцянки або одержанні службовою особою неправомірної вигоди, а також прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи.
За наведених обставин, виходячи з таких засад кримінального провадження, як: забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК), безпосередність дослідження показань, речей та документів (ст. 23 КПК), зобов`язання сторони обвинувачення довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (статті 92, 92 КПК), місцевий суд обґрунтовано визнав ОСОБА_6 невинуватим у висунутому обвинуваченні і виправдав, з чим правильно погодився апеляційний суд, чия ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, касаційну скаргу не може бути задоволено.
Керуючись п. 6 розділу XII«Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2