02.11.2017 Справа № 485/1365/17
1-кп/469/156/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2017 року смт. Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження та інших учасників кримінального провадження
прокурора: ОСОБА_3 ,
захисника: ОСОБА_4 ,
обвинуваченого: ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Зазначених вимог прокурором не дотримано.
Як вбачається з обвинувального акта, сформульоване прокурором обвинувачення є неконкретним, не містить даних щодо способу вчинення злочину, обставин його вчинення та наслідків протиправних дій, зокрема, не визначено, які саме протиправні дії щодо самовільного зайняття земельної ділянки та використання її для вирощування сільськогосподарських культур вчинено обвинуваченим, не встановлено фактичну площу посівів під конкретними сільськогосподарськими культурами, наявність причинно-наслідкового зв"язку між діями обвинуваченого та заподіяною державі шкодою та у чому саме полягає завдана шкода; викладені у сформульованому прокурором обвинуваченні дані про початок протиправних дій (жовтень 2016 року) суперечать даним, вказаним прокурором як фактичні обставини кримінального правопорушення (приблизно в кінці жовтня на початку листопада 2016 року), хоча час вчинення правопорушення впливає на визначення розміру завданої шкоди та, відповідно, на кваліфікацію дій обвинуваченого.
Відсутність чіткого, конкретного формулювання обвинувачення у скоєнні злочину фактично позбавляє обвинувачену особу можливості захищатися від такого обвинувачення в суді.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної, зокрема, в рішеннях у справах "Абрамян проти Росії" від 9 жовтня 2008 року (п.34), Селіверстов проти Росії від 25 вересня 2008 року (п.17), положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Виходячи з викладеного, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що, відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.
Згідно з ч.1 ст.472 КПК України, угода про визнання винуватості повинна містити дані про сторони угоди, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до ч.7 ст.474 КПК України, суд відмовляє у затвердженні угоди, якщо :
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Оскільки обвинувальний акт не відповідає зазначеним вище вимогам законодавства, суд приходить до висновку про відсутність фактичних підстав для визнання винуватості.
Крім того, сформульована в угоді підозра не відповідає змісту обвинувачення, сформульованого у обвинувальному акті, а покладений на обвинуваченого в угоді обов"язок співпрацювати з правоохоронними органами та надати інформацію щодо осіб, які займаються злочинною діяльністю на території Снігурівського району Миколаївської області, є неконкретним, що свідчить про очевидну неможливість його виконання.
За таких обставин у затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити, повернувши кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314, 474 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в :
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя :