печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2018 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за участі секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву старшого слідчого в особливо важливих справах шостого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про роз`яснення ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :
Старший слідчий в ОВС шостого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді із заявою і просить роз`яснити ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва № 757/11390/17-к від 17.07.2017, в частині того, яка саме усталена практика Європейського суду з прав людини, зазначає початком кримінального переслідування особи - не тільки момент формального повідомлення про підозру, але також і момент коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційно повідомлення про підозру не було.

Необхідність роз`яснення ухвали слідчого судді мотивована наступним. Управлінням з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003154 від 24.03.2016.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_7 17 липня 2017 року у справі № 757/11390/17-к частково задоволено клопотання адвоката ОСОБА_3 про забов`язання компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні № 0003154 розглянути клопотання адвоката ОСОБА_3 від 26.01.2017 в порядку ст. 220 КПК України, про що повідомити особу, яка подала клопотання.

26.01.2017 адвокат ОСОБА_3 в інтересах в/о директора ТОВ «НВП «Світло» звернувся до Генеральної прокуратури України з клопотанням про закриття кримінального провадження № 0003154.

Листом за № 17/1/6-28290-16 від 08.02.2017 старшим слідчим в ОВС ГСУ ГПУ ОСОБА_5 повідомлено ОСОБА_3 про те що ст. 220 КПК України визначено виключний перелік осіб, які мають право звернутися з клопотанням під час досудового розслідування кримінального провадження, до якого він не належить.

Слідчим суддею при розгляді скарги встановлено що відповідно формулювання фабули в СРДР, «23.03.2016 ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_3 та ОСОБА_9 внісши до протоколу загальних зборів ТОВ «НВП Світло» № 01/02/2016 від 01.02.2016 неправдиві відомості, захопили майно вказаного товариства», також встановлено що слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва винесено ухвали про проведення обшуків житла та іншого володіння ОСОБА_3 та тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у розпорядженні ОСОБА_3 . Разом з цим в ухвалі зазначено «Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, початком кримінального переслідування особи вважається не тільки момент формального повідомлення про підозру, але також і момент коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційно повідомлення про підозру не було».

В аргументування вказаного речення наведено наступні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Меріт проти України» (п. 70, рішення від 30.04.2004 року), що обгрунтування, надане Урядом в оцінці тривалості провадження, не відповідає прецедентній практиці Суду (див. Kudla v. Poland [GC,no. 30210/96, з 124, ЕСНR 2000-ХІ). Він нагадує, що у кримінальних справах "розумний строк", передбачений статтею б параграфа 1 Конвенції (995_004), починається з того часу, коли особі було пред`явлено обвинувачення: це може статись як до моменту розгляду справи в суді (див., для прикладу, вищезгадану справу Deweer v.Belgium, judgemnt, р. 22, параграф 42), так і з дня арешту, дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі, або з дня, коли було розпочато попереднє слідство (див. рішення у справі "Вемгофф проти Німеччини" від 27 червня 1968року, Series А N 7, сс. 26-27, параграф 19; рішення у справі "Ноймайстер проти Австрії" від 27 червня 1968року, Series А N13, с. 45, параграф 110).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини в справах «Девер проти Бельгії», «Гіні та Мак-Гіннес проти Ірландії», «Квінн проти Ірландії», «Салов проти України», «Салов проти України», «Девееєр проти Бельгії», «Вемхов проти ФРН», «Ноймастер проти Австрії», «Рингейзен проти Австрії», зважаючи на те, що подані стороною захисту докази підтверджують проведення органом досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0003154 кримінального переслідування ОСОБА_3 починаючи з 24.03.2016, слідчий суддя вважає, що в кримінальному провадженні № 0000256 він може користуватися правами підозрюваного, в тому числі на звернення до сторони обвинувачення з клопотаннями в порядку ст. 220 КПК України.

Проте в рішеннях "Вемгофф проти Німеччини", "Ноймайстер проти Австрії", «Меріт проти України» та в інших справах на які є посилання в ухвалі, особи, що фігурують у них як «заявники», мали статус підозрюваних (обвинувачених) та до останніх було обрано запобіжні заходи, проте остаточне рішення по справам прийнято не було продовж тривалого часу, що саме й стало причиною звернення останніх до суду в частині порушення розумних строків передбачених статтею 6 параграфа 1 Конвенції (995_004).

Разом з цим у справі «Меріт проти України» (п. 70, рішення від 30.04.2004 року) вказано що «розумний строк» починається з часу пред`явлення обвинувачення, та наведені приклади коли саме починається розумний строк після пред`явлення обвинувачення:до моменту розгляду справи в суді; з дня арешту;з дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі;з дня, коли було розпочато попереднє слідство.

Зважаючи на викладене не зрозуміло, яка саме усталена практика Європейського суду з прав людини, зазначає початком кримінального переслідування особи - не тільки момент формального повідомлення про підозру, але також і момент коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційно повідомлення про підозру не було. Оскільки вищенаведені твердження в рішеннях Європейського суду з прав людини, а також положення ст. 28, 42, 219 КПК України, не обґрунтовують наведених в ухвалі тверджень.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Для уникнення неправильного виконання вказаного рішення суду та дотримання принципу законності, слідчий просить надати відповідні роз`яснення.

В судове засідання особа, яка звернулась із зазначеною заявою не з`явилась, про час і місце розгляду повідомлена належним чином.

Заявник ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4 заперечували проти надання роз`яснень слідчому, надавши відповідні письмові пояснення, та вказуючи наступне. Стаття 8 КПК України встановлює, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист права людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

17.07.1997 Верховна Рада України прийняла Закон України № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Отже, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади, в тому числі судові, взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.

Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, суд має відмовити в роз`яснення рішенні.

Зі змісту заяви слідчого ОСОБА_5 вбачається, що останній фактично порушує питання про внесення до судового рішення слідчого судді нових даних та роз`яснення мотивів прийняття слідчим суддею ухвали від 17.07.2017 у справі № 757/11390/17-к, що є неприпустимим в силу вимог ч. 1 ст. 380 КПК України.

Вважають, що мотиви, які стали підставою для ухвалення судового рішення від 17.07.2017 у справі № 757/11390/17-к, чітко визначені в ухвалі слідчого судді ОСОБА_7 , судове рішення є повністю зрозумілим, в тому числі для його виконання, оскільки спрямоване на відновлення порушеного права особи під час досудового розслідування.

При цьому, твердження слідчого ОСОБА_5 про існування труднощів у виконанні вказаного вище судового рішення є надуманими, а не згода останнього з мотивами, викладеними в ухвалі слідчого судді не є підставою для додаткового обґрунтування прийнятої слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_7 ухвали від 17.07.2017 у справі № 757/11390/17-к.

Вивчивши заяву, матеріали скарги, вислухавши ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 , слід дійти наступного висновку.

Вирішуючи подану заяву слід визнати те, що слідчим ОСОБА_5 фактично викладена незгода з постановленою ухвалою слідчого судді 17 липня 2017 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_3 , оскільки мотиви викладені у ній достатньо повно сформульовані з наведенням тієї практики Європейського суду з прав людини яка була застосована при вирішенні порушеного питання.

Так, практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) тлумачить норму ст.6 Конвенції достатньо поширювальною і «розумні строки» розгляду справи починають відліковуватись від дати обвинувачення чи моменту, коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційного повідомлення про підозру не було.

Поняття «обвинувачення» також трактується достатньо широко: як «офіційне повідомлення, виходить від компетентного державного органу та містить вказівку на вчинення кримінально-караного правопорушення». Це може бути і арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування.

Крім того, «у ряді випадків воно може приймати форму інших заходів, що передбачають таке твердження і що таким чином впливають на положення підозрюваного» (рішення ЄСПЛ від 27.02.1980 по справі Deweer, Series A: Judgements and Decisions, Volume 35 (1980), P.24; рішення ЄСПЛ по справі Eckle v. Germany, 1982).

У справі «Меріт проти України» (див. п.70, рішення від 30.03.2004), ЄСПЛ зазначив, що обгрунтування, надане Урядом в оцінці тривалості провадження, не відповідає прецедентній практиці Суду . Він нагадує, що у кримінальних справах «розумний строк», передбачений статтею 6 § 1 Конвенції, починається з того часу, коли особі було пред`явлено обвинувачення; це може статись як до моменту розгляду справи в суді (див., для прикладу, вищезгадану справу Deweer v. Belgium, judgemnt, p. 22, § 42), так і з дня арешту, дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі, або з дня, коли було розпочато попереднє слідство (досудове розслідування).

У практиці ЄСПЛ таким обвинуваченням визнається арешт, офіційне повідомлення про намір переслідувати у кримінальному порядку, а також початок попереднього розслідування (рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Wemhoff, P. 26; рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Neumeiser, Р 41; рішення ЄСПЛ від 16.07.1974 по справі Ringesein, P.45).

Крім цього, адвокат ОСОБА_3 надав під час розгляду заяви копію постанови слідчого ОСОБА_5 від 26 жовтня 2017 року якою слідчим фактично виконано судове рішення від 17.07.2017 , а саме розглянуто клопотання ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження в порядку ст. 220 КПК України та відмовлено у його задоволенні.

Оскільки мотиви в частині застосування практики Європейського суду з прав людини чітко визначені в ухвалі слідчого судді, вважаю, що підстав для роз`яснення судового рішення не існує. Не згода слідчого з мотивами викладеними в ухвалі слідчого судді не є підставою для додаткового обґрунтування прийнятого рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 380 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В :
заяву старшого слідчого в особливо важливих справах шостого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про роз`яснення ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року, залишити без задоволення. Ухвала оскарженню в порядку ст. 309 КПК України оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1