Провадження №1-кп/748/339/17
Єдиний унікальний № 748/2549/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2017 року м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідуваньза № 0000096 від 18 вересня 2017 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Євминка, Козелецького району, Чернігівської області, з повною загальною середньою освітою, розлученого, маючого двох малолітніх дітей, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , який згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) № 56 від 21.03.2014 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду начальника їдальні автомобільного відділення взводу забезпечення медичної роти, грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, будучи зобов`язаним бездоганно і неухильно дотримуватися порядку несення військової служби упродовж встановленого законом строку, виконувати службові обов`язки, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок, 18.08.2014 року, приблизно о 07 год. 00 хв., в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 , розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з особистих мотивів, з прямим умислом, направленим на ухилення від проходження військової служби, без наміру її проходження взагалі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та вчинив самовільне залишення військової частини за адресою: АДРЕСА_2 .

01.06.2016 року ОСОБА_3 з метою звільнення з лав Збройних Сил України повернувся до розташування військової частини НОМЕР_2 та, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 02.06.2016 року № 121, був звільнений з військової служби.

Таким чином, ОСОБА_3 обов`язки військової служби в період з 18.08.2014 по 31.05.2016 року не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу до військової частини НОМЕР_2 та продовження несення відповідних обов`язків не вживав. В зазначений період останній перебував в АДРЕСА_1 , де займався особистими справами.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, пояснивши, спочатку, що дійсно залишив військову частину 18.08.2014, однак у зв`язку з хворобою дитини та мав намір проходити військову службу. В подальшому дав пояснення, що дійсно не мав наміру проходити військову службу. Не заперечував обставин, що був відсутній в розташуванні частини в період з 18.08.2014 по 31.05.2016 та наміру повертатись до військової частини не мав. У вчиненому щиро розкаявся та надав згоду на застосування амністії, оскільки має двох неповнолітніх дітей, щодо яких не позбавлений батьківських прав.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 перебував у його безпосередньому підпорядкуванні та під час шикування зранку 18.08.2014 було виявлено відсутність останнього в розташуванні військової частини. Вжитими заходами проведено розшукові дії, які не дали результату та на телефонні дзвінки ОСОБА_3 не відповідав. Під час проходження служби ОСОБА_3 неодноразово висловлював своє небажання служити, порушував дисципліну, перебував під час несення служби в нетверезому стані та були випадки самовільного залишення військової частини. До 18.08.2014 ОСОБА_3 не писав рапорти щодо необхідності поїхати додому та був доставлений в червні 2016 року і звільнений з військової служби.

Свідок ОСОБА_7 підтвердив, що в серпні 2014 року було виявлено відсутність ОСОБА_3 в розташуванні в/ч НОМЕР_1 , з приводу чого проводилось службове розслідування.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що під час ранкового шикування в серпні 2014 року була виявлена відсутність ОСОБА_3 в розташуванні військової частини НОМЕР_1 . Раніше ОСОБА_3 висловлював своє небажання проходити військову службу.

Під час судового засідання обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував обставин, зазначених свідками та того, що він дійсно висловлювався з приводу небажання проходити військову службу.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини, що не заперечував обставин самовільного залишення військової частини та відсутності наміру в подальшому проходити військову службу, показів свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , що підтвердили факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_3 та відсутності у нього наміру в подальшому проходити військову службу, вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні в сукупності підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зібраними під час досудового розслідування та долученими до матеріалів кримінального провадження.

Так, у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) № 56 від 21.03.2014 року ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду начальника їдальні автомобільного відділення взводу забезпечення медичної роти.

Згідно рапорту командира медичної роти ОСОБА_6 , ОСОБА_3 був відсутній на ранковому шикуванні 18.08.2014 без поважних причин.

В ході проведення службового розслідування, про що складено відповідний акт, затверджений ТВО командира в/ч НОМЕР_2 29.08.2014, встановлені обставини самовільного залишення 18.08.2014 сержантом ОСОБА_3 місця служби військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).

Як слідує з пояснень самого обвинуваченого, що не заперечував факту самовільного залишення військової частини та обставин, викладених в обвинувальному акті, а також зазначених свідками в судовому засіданні, досліджених матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 був відсутній в розташуванні військової частини НОМЕР_2 в період з 18.08.2014 по 31.05.2016, раніше неодноразово висловлював своє небажання проходити військову службу, не вживав самостійно заходів щодо повернення на військову службу протягом тривалого часу, був звільнений з військової служби в запас на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», а отже суд вважає доведеним винуватість ОСОБА_3 у дезертирстві, а саме в самовільному залишенні військової частини з метою ухилитися від військової служби, що передбачено ч.1 ст.408 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд вважає за необхідне визнати щире каяття. Під час дослідження матеріалів кримінального провадження судом не встановлено обставин активного сприяння розкриттю злочину, а отже дана обставина як пом`якшуюча судом не враховується.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 є раніше не судимим, за місцем служби характеризується негативно, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, в період з 09.05.2014 по 28.05.2014 та з 26.06.2014 по 16.07.2014 проходив лікування в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні з приводу вживання алкоголю, має двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, дані, що характеризують його особу, майновий стан, і вважає, що йому має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, в межах санкції інкримінованої йому статті особливої частини Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі.

Також суд приходить до висновку про застосування до ОСОБА_3 за його згодою, що надана в ході судового засідання, Закону України «Про амністію у 2016 році» та на підставі п. в ст.1 цього Закону про звільнення його від відбування призначеного покарання.

Цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Запобіжні заходи відносно ОСОБА_3 під час досудового розслідування не застосовувались.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, і призначити йому за дане кримінальне правопорушення покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі п. в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1