Справа № 482/197/17
Номер провадження1-кп/473/128/2017
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
"15" листопада 2017 р. судді ОСОБА_1
Ухвалою суду від 15 листопада 2017 року задоволено клопотання прокурора про арешт майна, належного обвинуваченому ОСОБА_2 , а саме автомобіль марки «АудіА6» реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Не погоджуюся із вказаною ухвалою і вважаю, що клопотання прокурора на цій стадії не підлягає задоволенню, оскільки порушені строки для його подання до суду.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захисту прав людини та основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Стаття 16 КПК України передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
Автомобіль синього кольору марки «АудіА6» реєстраційний номер НОМЕР_1 та два мобільних телефони, один з них марки «Самсунг» ім. НОМЕР_2 і мобільний телефон Нокіа ім. НОМЕР_3 - визнано постановою слідчого від 27.11.2016 року речовими доказами, які були вилучені під час проведення обшуку, тому його слід вважати тимчасово вилученим майном з огляду на наступне.
Частина 1 ст.167 КПК України передбачає, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Згідно із п.3 ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.
Згідно із ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. Частина 5 ст.171 КПК України передбачає, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Таке клопотання про арешт майно подано не було.
Тому вирішуючи питання про долю цього речового доказу, слідчий та прокурор мали керуватися положеннями ч.1 ст.100 КПК України, згідно із якою - речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166 (тимчасовий доступ до речей і документів), 170-174 (арешт майна) КПК України, а також нормою, що закріплена в п.3 ч.1 ст.169 КПК України про те, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171 КПК.
Арешт майна полягає в обмеженні певних повноважень власника такого майна, натомість як відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
168. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Клопотання прокурора подано з порушенням чинного законодавства та з недотриманням строків, визначених ч.5 ст.171 КПК України, тому воно не підлягає задоволенню.
Головуюча суддя ОСОБА_1