Справа № 146/1169/17
14 листопада 2017 року Колегія суддів Шаргородського районного суду
Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_4 ,
керівника Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України,
- клопотання першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про продовження заходів забезпечення кримінального провадження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 ,
В судовому засіданні 14.11.2017 року прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження заходів забезпечення кримінального провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів. Заявлене клопотання про продовження строку запобіжного заходу прокурор мотивував тим, що строк дії обраного обвинуваченому раніше запобіжного заходу закінчується 29.11.2017 року, а закінчити розгляд кримінального провадження до вказаної дати неможливо, так як ще не допитані всі свідки обвинувачення, не досліджені докази, не допитаний сам обвинувачений. Ризики, що існували при обранні ОСОБА_8 запобіжного заходу, та при продовженні строку його дії, і надалі продовжують існувати. Зокрема, на його думку, враховуючи, що ОСОБА_8 неодноразово судимий, існує ризик вчинення обвинуваченим нового злочину, ухилення від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілу.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 підтримали клопотання прокурора з підстав, що заявлені останнім.
Обвинувачений ОСОБА_8 і його захисник адвокат ОСОБА_9 заперечували щодо продовження дії запобіжного заходу, зсилаючись на те, що обвинувачений має на утриманні малолітніх дітей, має місце постійного проживання. Просять змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, оскільки вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не доцільне і не зможе запобігти ризикам, встановленим ст.177 КПК України.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 заперечують щодо зміни запобіжного заходу, зсилаючись на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , а також на можливість впливу на свідків, які є його родичами, і проживають з ним спільно, зокрема на свідка ОСОБА_10 .
Вислухавши клопотання прокурора, захисника обвинуваченого, думки учасників судового розгляду з приводу заявлених клопотань, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала (ст.350 КПК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Вирішуючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.
При цьому, колегія суддів враховує, що злочини, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , є особливо тяжкими згідно із ст.12 КК України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів від 8 до 15 років позбавлення волі за ч.4 ст.187 КК України та від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі за ч.2 ст.115 КК України, що дає достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може, з метою уникнення від покарання, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які підлягають виклику до суду, уникати явки до суду, а також, що він іншим чином може перешкоджати кримінальному провадженню.
Таким чином, ризики, передбачені ст.177 КПК України і зазначені в ухвалах слідчого судді та суду про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та про продовження строку тримання під вартою не зменшилися та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Відповідно до правових висновків, висловлених Європейським судом з прав людини у пунктах 98-101 рішення у справі «Геращенко проти України» від 07.11.2013 року, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності справжніх ознак того, що цього дійсно вимагає інтерес суспільства, який не зважаючи на існування презумпції невинуватості переважає правило про забезпечення права на свободу, закріплене в статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (див. рішення у справах «Кудла проти Польщі», «Ідалов проти Росії»). Тривале існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності її продовжуваного тримання під вартою. Але із закінченням певного періоду часу такої підозри вже не достатньо… З цією метою національні судові органи повинні, належним чином враховуючи принцип презумпції невинуватості, розглянути усі факти, які свідчать «за» і «проти» існування публічного інтересу, який виправдовує відступ від норми статті 5 Конвенції, та повинні навести їх у своїх рішеннях… Це означає, що кожного разу, коли суд має виносити рішення щодо доцільності продовження тримання під вартою, він повинен заново оцінити підстави для продовження такого запобіжного заходу. У разі, коли суд продовжує тримання під вартою, кожного разу використовуючи схожі, не кажучи вже про шаблонні, формулювання, не демонструючи, що він насправді приділяє увагу плинові часу, вимоги пункту 3 статті 5 Конвенції недотримуються (див. рішення у справах «Мансар проти Туреччини», «Свіпста проти Латвії», «Тірон проти Румунії»).
З матеріалів, наданих в розпорядження суду прокурором вбачається, що ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.81 та ч.3 ст.140 КК України в ред. 1960 року, ч.3 ст.206 КК України в ред. 1960 року, ч.2 ст.185 КК України, ч.2 ст.308 КК України, ч.1 ст.263 КК України, ч.1 ст.129 КК України, тобто за вчинення умисних тяжких та середньої тяжкості корисливих злочинів, злочинів проти громадського порядку, громадської безпеки та у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів (а.п.65-66).
Відтак, колегія суддів прийшла до переконання, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може вчинити інші злочини, так як маючи незняту і непогашену судимість за вчинення умисних корисливих злочинів, злочинів проти громадського порядку, громадської безпеки, проти життя та здоров`я, злочинів у сфері обігу наркотичних засобів останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжких умисних корисливих злочинів, один з яких є злочином проти життя та здоров`я особи.
Крім того, в судове засідання повторно не з`явилися свідки обвинувачення, у зв`язку із чим задоволено клопотання прокурора про їх привід органом поліції, тому судове провадження не може бути завершене до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку із чим, для запобігання вказаним вище ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст.2 КПК України, щодо повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, колегія суддів вважає доцільним та виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Обставин, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, не встановлено.
У зв`язку із викладеним, на підставі ч.2 ст.315 та ч.3 ст.331 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Підстав для зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який цілодобовий домашній арешт, про що просили суд обвинувачений та його захисник, колегія суддів не вбачає у зв`язку із необґрунтованістю клопотання.
Керуючись ст.ст.176-178, 183, 197, 199, 331, 350, 369, 372, 395 КПК України, колегія суддів
Клопотання першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 продовжити строком на 60 днів, починаючи з 21 години 40 хвилин 29.11.2017 року до 21 години 40 хвилин 27.01.2018 року.
Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_8 та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення і припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про застосування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття провадження в порядку, передбаченому ст.ст. 284, 288, п.2 ч.2 ст.314, ч.6 ст.340, ст.417, п.3 ч.1 ст.346 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3