Справа №635/2917/16-к
Провадження №1-кп/635/231/2017

У Х В А Л А
03 листопада 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
прокурора ОСОБА_2 ,
потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
секретар судових засідань ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
В провадженні Харківського районного суду Харківської області знаходиться вищевказане кримінальне провадження.
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 04 квітня 2016 року. Харківським районним судом Харківської області неодноразово продовжувався строк тримання обвинуваченим під вартою. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продовжено на 60 днів до 11 листопада 2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 закінчується 11 листопада 2017 року.
Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Прокурор у судовому засіданні просив продовжити строк тримання під вартою відносно обвинувачених, посилаючись на наявність ризику, передбаченого п.1 ст. 177 КПК України, який дає підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватися від суду. В обґрунтування клопотання про продовження строків тримання під вартою посилався на те, що обвинуваченим інкримінується вчинення тяжкого злочину, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають спеціальну військову підготовку, ОСОБА_8 не має місця проживання на території Харківської області.
Потерпілі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судовому засіданні наполягали на продовженні обвинуваченим строку тримання під вартою.
Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечували проти продовження строку тримання під вартою.
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проти продовження строку тримання обвинувачених під вартою з підстав відсутності та недоведеності ризику, на який посилається прокурор в обґрунтування клопотання про продовження строку тримання під вартою, вважали можливим застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд виходить з наступного.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
При цьому, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Санкція ч.2 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Як вбачається з наданих захисником довідок, які маються в матеріалах справи, ОСОБА_8 дійсно зареєстрований в с. Корсунці Лиманського району Одеської області, але даних щодо фактичного місця проживання обвинуваченого на момент затримання суду не надано.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , то з наданої ним довідки № 1853 від 06.09.2017 року вбачається лише факт реєстрації обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, тяжкість злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, та наведені вище обставини дають підстави вважати про можливість обвинувачених переховуватись від суду.
Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочинів невеликої тяжкості та тяжких злочинів, суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, дані про осіб обвинувачених, а також враховуючи ту обставину, що розгляд судового провадження не завершений, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України, а тому вважає доцільним продовжити тримання обвинувачених під вартою строком на шістдесят днів.
Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у сукупності з іншими даними про особу останніх спростовують доводи захисників про відсутність ризиків у кримінальному провадженні. Позитивні характеристики обвинувачених з місця проживання та навчання містять відомості за час, який передував вчиненню злочинів, та самі по собі не можуть бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинувачених. Дані щодо відсутності порушень дисципліни обвинуваченим ОСОБА_8 під час перебування його в слідчому ізоляторі не зменшують ризик можливості переховування обвинуваченого від суду. Наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків та позитивних характеристик, на які посилалися захисники, хоча і заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують.
Вищевказані обставини свідчать про неможливість запобігання встановленому ризику шляхом застосування до обвинувачених ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197, 199, 331 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України продовжити на шістдесят днів - до 01 січня 2018 року.
Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України продовжити на шістдесят днів - до 01 січня 2018 року.
Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України продовжити на шістдесят днів - до 01 січня 2018 року.
Встановити строк дії ухвали до 01 січня 2018 року.
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1