Справа № 466/635/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 лютого 2018 року м.Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 скаржника ОСОБА_4 , представника скаржника ОСОБА_5 розглянувши скаргу ОСОБА_4 на визнання неправомірною бездіяльність військового прокурора військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_3 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ст.375 КК України та зобов`язання до вчинення дій,-

у с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність військового прокурора військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_3 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ст.375 КК України та зобов`язати внести до ЄРДР відомості за його заявою від 17.012018 р. про кримінальне правопорушення за ст.375 КК України вчинене слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 .

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 17.01.2018 р ним було подано військовому прокурору Львівського гарнізону заяву про вчинення кримінального правопорушення слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 , за ст.375 КК України.

Так, скаржник вважає, що слідчий суддя ОСОБА_6 винесла завідомо неправосудне рішення у справі за його скаргою на постанову про закриття кримінального провадження, котрою у задоволенні скарги відмовила, чим грубо порушила його права.

24 січня 2018 року на особистому прийомі йому, скаржнику вручено листа за підписом першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону ОСОБА_7 , яким повідомлено про те, що відсутні підстави для внесення відомостей у ЄРДР стосовно слідчого судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 .

Скаржник не згідний з такою відповіддю, вважає, що згідно ст.214 КПК України прокурор зобов`язаний внести відомості в ЄРДР.

В судоому засіданні скаржник ОСОБА_4 та його уповноважений представник ОСОБА_5 скаргу підтримали, надали пояснення, що аналогічні викладеному у скарзі, просили таку задовольнити. Додатково подали до матеріалів скарги копію ухвали слідчого судді від 08.05.2014 р., яку скаржник вважає завідомо неправосудною та копію постанови заступника військового прокурора Західного регіону України від 19.04.2016 р., котрою скасовано постанову про закриття кримінального провадження, котру не скасовано слідчим суддею. Крім того скаржник у своїх поясненнях повідомив, що рішенням колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області ухвала слідчого судді судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 від 08.05.2014 р. не скасована і залишена в силі.

Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив та пояснив, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_4 від 17.01.2018 р дійсно не вносились з тих підстав, що в цій заяві були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення передбаченого ст.375 КК України. Про, що заявнику надано письмову відповідь. Вважає скаргу безпідставною та в її задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення та доводи скаржника, його представника та прокурора, дослідивши матеріали скарги, з`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В ході розгляду скарги встановлено, що у СУ ГУ МВС України у Львівській області провидилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000012 від 06.02.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

23.04.2014 року постановою слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області кримінальне провадження №0000012 закрито.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 від 08.05.2014 р. в задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000012 відмовлено.

Стороною скаржника та прокурором під час судового розгляду визнано той факт, що Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 від 08.05.2014 р. залишена без змін.

17.01.2018 р ОСОБА_4 подав військовому прокурору НОМЕР_1 гарнізону заяву про вчинення кримінального правопорушення слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 , за ст.375 КК України.

Згідно відповіді першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону ОСОБА_7 від 18.01.2018 р., заявника ОСОБА_4 повідомлено про те, що відсутні підстави для внесення відомостей у ЄРДР стосовно слідчого судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 .

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необгрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства вважаю, що наведені ОСОБА_4 у своїй заяві від 17.01.2018 р.факти не містять обставин, які можуть свідчити про скоєння слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченного ст. 375 КК України, а викликані його незгодою з прийнятим слідчим суддею ще 08.05.2014 року рішенням за розглядом його скарги.

З огляду на це, дії першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону ОСОБА_7 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_4 від 17.01.2018 р. є правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст. ст. 2, 214 КПК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 на визнання неправомірною бездіяльність військового прокурора військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_3 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ст.375 КК України та зобов`язання до вчинення дій- відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1