Справа № 404/1934/17
Номер провадження 1-кс/404/597/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 розглянувши в приміщенні суду в місті Кропивницькому клопотання слідчого СВ Кропивницького НП в Кіровоградській області по матеріалам кримінального провадження 0001126 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ Кіровоградського ГУНП в Кіровоградській області, за погодженням з прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури, звернувся до Кіровського районного суду міста Кіровограда з клопотанням про накладення арешту та заборону розпоряджатися, користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

Ініціатор клопотання обгрунтував заявлені ним вимоги тим, що первинним власником була ОСОБА_5 ,- особа похилого віку, яка проходить постійне стаціонарне лікування в медичних психіатричних закладах. За останній час реєструвались неодноразова зміна права власності на спірне житло від одного власника на іншого.

Крім цього, таке майно визнано в якості речових доказів, тобто воно відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України. Метою звернення, є забезпечення належних умов для зберігання речових доказів.

За правилами ч. 2 ст. 172 КПК України, власники/володільці майна не викликались.

Уважно вислухавши доводи присутніх, ретельно дослідивши матеріали клопотання, та долучені письмові докази, вважаю за можливе частково задовольнити вимоги заявленого клопотання, з наступних підстав:

27 січня 2017 року, під час проведеного огляду місця події, було оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_2 .

29 березня 2017 року, постановою слідчого, оглянуте житло визнано по вказаному кримінальному провадженню в якості речових доказів.

Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в поряду, визначеному Кабінетом Міністрів України. (ч. 2 ст. 100 КПК України).

У свою чергу, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. (частини 1-2 ст.170 КПК України).

При цьому враховується, що відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей. Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Слідчий надав достатні данні, а саме: витяг з реєстру прав власників нерухомого майна, зі змісту якого убачається неодноразова зміна власників на спірне майно, а також протокол огляду, зміст показів свідків, на підставі яких доводиться розумна підозра в тому, що забезпечене майно переходило від одного до іншого власника.

Зазначене нерухоме майно визнано речовим доказом злочину, слідчим ухвалена постанова про необхідність в подальшому забезпечити проведення експертиз, при цьому предметом спеціальних досліджень буде ця квартира. Таким чином, є нагальна потреба у забезпеченні належного зберігання речових доказів у кримінальному провадженні. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. (ч.11 ст. 170 КПК України) Так як право власності на об`єкт нерухомого майна неодноразово передавався, доцільним буде застовування заборони розпорядження квартирою.

Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається. (ч. 12 ст. 170 КПК України) У зв`язку із чим не підлягає задоволенню вимога слідчого про обмеження користування громадянкою ОСОБА_6 , квартирою, АДРЕСА_1 .

Для проведення ефективного досудового розслідування є потреба у збереженні цього майна у такому незмінному стані до встановлення фактичних обставин вчинення злочину. Зважаючи на перераховані обставини, підлягає задоволенню і вимога про необхідність застосування заборони в розпорядженні арештованим майном.

На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба втручання у права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту з метою запобігання зміни власників, тобто попередження продовження фактів численних переходів прав власності.

Держава забезпечує право громадян на законність цивільно-правових угод, та захищає сторін правочинів від шахрайських дій, а також зобов`язана забезпечити ефективне проведення досудового розслідування. Таким чином тимчасове обмеження Конституційних прав заявленого власника/володільця має незначний строковий характер, відтак перераховані незручності, переважають принцип мирного володіння майном.

Особливої уваги заслуговують розумні твердження слідчого, щодо правової невизначеності предмету можливого посягання.

Так, відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Згідно п. 1 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Зі змісту наведеного роз`яснення чітко зрозуміло, що заявлені власники/володільці зможуть ініціювати перед судом чи слідчим суддею розгляд клопотання про зняття арешту, після пред`явлення ними копії судового рішення, що набрало законної сили, про визнання за певною особою індивідуально визначеного майна, вилученого під час обшуку від 01.12.2016 року. Такий правовий висновок гарантує забезпечення майнових прав щодо невизначеного кола власників/володільців спірного майна.

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання, слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжуючий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обтяження правомірної господарської діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб. Наведені висновки повністю відповідають вимогам п. 5 ч.2 ст. 173 КПК України, щодо врахування розумності та співмірності обмеження права власності по відношенню до завдань в цьому кримінальному провадженні.

Не піддається сумніву пункт 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. На виконання означеної міжнародної норми права, кожен заявлений власник/володілець майна, при наявності судового рішення про належність майна вправі ставити питання про його повернення. Крім того, останні мають процесуальну можливість вимагати перед вищестоящим прокурором, організації проведення спеціальних досліджень в цьому провадженні з дотриманням розумних строків (ст. 308 КПК України), або звернутись до слідчого судді з вимогою встановити граничний строк завершення експертизи (ст. 303 КПК України). Відтак не порушено прав власників/володільців майна за пунктом 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Слідчий суддя, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення спеціальних досліджень, ризик переходу права власності - тобто можливість продовження заявленого злочину, є достатньою умовою для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно. Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах третіх осіб. Керуючись ст. 170 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого про арешт майна задовольнити частково.

По кримінальному провадженню 0001126 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України, накласти арешт та заборонити розпоряджатись квартирою, АДРЕСА_1 , власником якої зареєстрована ОСОБА_6 .

Відмовити у задоволенні вимог слідчого про заборону користування житловим приміщенням.

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим СВ Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області ОСОБА_4 , з вчиненням ним у визначеному законом порядку дій по реєстрації арешту майна та забезпеченню умов його зберігання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Кіровоградської області протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1