Справа № 569/4066/17
УХВАЛА

17 березня 2017 року
Рівненський міський суд Рівненської області

в особі слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю представника заявника скарги ОСОБА_3

слідчого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне скаргу представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що представляють неповнолітнього ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, -

встановив:

Адвокат ОСОБА_3 представляючи інтереси вказаних осіб, звернувся до суду з скаргою на бездіяльність слідчого, у якій просить зобов`язати слідчого у кримінальному провадженні №0000001 від 05 січня 2017 року внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України (далі це ж кримінальне провадження) повернути належне ОСОБА_7 майно, грошові кошти вилучені під час обшуку 09 березня 2017 року.
У скарзі вказується, що у провадженні слідчого з ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Рівненській області ОСОБА_4 перебуває вказане кримінальне провадження.
09 березня 2017 року в ході обшуку, за місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_7 , у АДРЕСА_1 , батько якого працює у ТОВ «М`ясопереробне підприємство «М`ясні традиції», на підставі ухвали слідчого судді від 28 лютого 2017 року, тимчасово вилучено належне йому ( ОСОБА_7 ) на праві особистої власності майно грошові кошти в сумі 14 102 доларів США.
Арешт на вилучені кошти судом не накладався, в зв`язку з чим прокурору було подано клопотання про його повернення. Однак зазначених коштів так і не повернуто.

До переліку щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку включено серед іншого грошові кошти, речі та цінності, які здобуті злочинним шляхом. Однак вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти не є коштами, здобутими злочинним шляхом, з цього приводу немає ні відомостей, внесених до ЄРДР, ні підозрюваного, ні тим більше вироку.
У судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримав повністю.

Слідчий вказав про безпідставність скарги. Додатково вказав, що вилучені 09.03.2017 на підставі слідчого судді кошти в ході проведеного обшуку у сумі 14 102 долари США у АДРЕСА_1 , визнані речовими доказами, а тому повернення не підлягають.
Заслухавши пояснення осіб що приймають участь розгляді скарги, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі на проведення обшуку та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Встановлено, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 28 лютого 2017 року, під час проведення обшуку у приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , було вилучено, майно, перелік якого наведений у протоколі обшуку, серед якого, зокрема грошові кошти в сумі 14 102 доларів США.

Постановою старшого слідчого з ОВС СУ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_4 від 10 березня 2017 року, вилучені вказані кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. Як на підстави для визнання цих коштів речовими доказами слідчий у постанові покликається на те, що «в ході обшуку не встановлено законність походження готівкових коштів, а також те, що вилучені готівкові грошові кошти могли бути об`єктом кримінальних протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом та можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження».

Відповідно до ухвали слідчого судді від 28 лютого 2017 року дозвіл на обшук надавався з метою виявлення «грошових коштів, речей та цінностей здобутих злочинним шляхом».

Під час розгляду скарги орган досудового слідства не надав жодного доказу, що вилучені кошти є коштами здобутими злочинним шляхом.

Крім цього, відповідно до статті 100 КПК України, пункту 1 частини 2 статті 170 КПК України слідчий зобов`язаний був звернутись до суду із клопотанням про арешт даного майна - речового доказу, або повернути кошти власникові.

Як стверджує слідчий, із клопотанням про арешт цих коштів він не звертався.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією України та Законом.

Як слідує з рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року ( справа № 1-30/2004) - Конституція України гарантує захист права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забеспечує, зокрема, захист прав усіх об"єктів права власності і господарювання та рівність їх перед законом. Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності ( ч. 4 ст. 41) . Непорушність цього права означає передусім невтручання будь- кого у здійсненні власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забеспечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні існує в різних формах. Всі форми власності є рівноправними. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскація, експропріація та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справі " Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, " Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, " Федоренко проти України " від 1 червня 2006 року). Необхідність забеспечення такої рівноваги відображена в структурі ст. 1. - зокрема, необхідно щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

У практиці ЄСПЛ ( рішення у справах "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, " Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно " суспільний","публічний" інтерес ; чи вважається такий захід ( втручання в право на мирне володіння майно) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності, використаний судом у даній справі передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов"язаними з втручанням, та інтересами осіб, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе " індивідуальний" і надмірний " тягар". При цьому в питання оцінки " пропорційності", як і в питаннях наявності " суспільного", " публічного" інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не грунтується на розуміних підставах.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці ( рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі ( п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії ( п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України ( п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Враховуючи вище викладене, органом досудового розслідування не надано доказів, що вилучені кошти є коштами здобутими злочинним шляхом, арешт на ці кошти не накладався, а тому вони мають бути повернуті власнику майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 167, 169, 303, 306, 307 КПК України, -

ухвалив:

Скаргу задоволити.

Зобов`язати слідчого у кримінальному провадженні №0000001 від 05 січня 2017 року внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України ОСОБА_4 повернути належне ОСОБА_7 майно, грошові кошти вилучені під час обшуку 09 березня 2017 року за адресою м. Рівне, вул. Драганчука Йосипа, 17, в сумі 14 102 (чотирнадцять тисяч сто два) долари США.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1