У Х В А Л А

21 липня 2017 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_4, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього,

в с т а н о в и л а:

вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року ОСОБА_1 засуджено за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк два роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_1, зокрема, на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50432,78 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 грн.

В апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_1 не переглядався.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд усіх вищенаведених судових рішень щодо нього з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Зазначає, що на відміну від доданих ним для порівняння рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в яких отримані потерпілими аналогічні тілесні ушкодження визнаються, як середнього ступеня тяжкості і дії винних осіб кваліфіковано за частиною першою статті 286 КК, суд першої інстанції у вироку щодо нього, з яким погодився касаційний суд, необґрунтовано визнав отримані потерпілою ОСОБА_3, внаслідок порушення ПДР, тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітки з розвитком гідропневмотораксу тяжкими, та такими, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення, кваліфікувавши його дії за частиною другою статті 286 КК.

Також заявник посилається на незаконність стягнення з нього коштів у сумі 50923,78 грн, як вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, зважаючи на те, що середня ринкова вартість пошкодженого автомобіля дорівнювала 15749,23 грн.

Просить скасувати зазначені судові рішення щодо нього, а кримінальну справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

До своєї заяви ОСОБА_1 долучив копії ухвал Верховного Суду України від 15 вересня 2009 року, 4 березня 2010 року, 8 вересня 2011 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року, 29 квітня 2015 року, 24 березня і 22 грудня 2016 року, 14 березня та 18 квітня 2017 року.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 15 червня 2017 року заявнику повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статті 448 КПК і визначено строк для усунення недоліків до 15 липня 2017 року.

Серед іншого, заявнику було повідомлено, що всупереч вимогам статті 448 КПК, заява не містить належного обґрунтування підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

Крім того, засудженому роз'яснювалось, що в разі невиконання в установлений строк вимог цієї ухвали, заяву буде йому повернуто.

У межах наданого строку засуджений ОСОБА_1 подав нову заяву, проте з її змісту видно, що вказані в ухвалі судді недоліки він не усунув.

Зокрема, у заяві не наведено аргументів на користь подібності правовідносин, не здійснено належного порівняння оспорюваних висновків касаційного суду щодо цих правовідносин з порівнюваними.

Одночасно заявник повторно послався на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року, хоча в ухвалі судді Верховного Суду України від 15 червня 2017 року вказувалось, що це судове рішення касаційного суду не містить остаточного висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норми права, передбаченої КК, оскільки нею відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК.

Що стосується посилання засудженого ОСОБА_1 на вирок П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2016 року, то це судове рішення районного суду не може бути прийнятим до уваги, оскільки не є рішенням суду касаційної інстанції.

Також, засуджений повторно посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, хоча в ухвалі судді Верховного Суду України від 15 червня 2017 року зазначалось, що це судове рішення касаційного суду постановлено за результатами розгляду цивільної справи і воно містить висновки щодо застосування норм цивільного права, а тому посилання на нього як на приклад неоднакового правозастосування є неприйнятним.

Крім того, заявник у своїй заяві, стверджуючи про те, що відшкодуванню потерпілому підлягає вартість автомобіля на день ДТП, не обґрунтовує заяву у відповідності з вимогами глави 33 КПК та не мотивує підстав для перегляду судового рішення з цього питання.

Отже, протягом установленого строку засуджений ОСОБА_1 не усунув зазначені в ухвалі судді недоліки, а тому заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 450 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и л а:

заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_4