Ухвала
іменем україни

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000330 за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 2 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а :

вироком Жовківського районного суду Львівської області від 2 жовтня 2015 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Львова, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Жовківського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року за ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі з встановленням іспитового строку, відповідно до ст. 75 КК України, - 1 рік,
визнано невинуватим за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року вирок залишено без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 25 березня 2015 року приблизно о 17 годині, перебуваючи на території кооперативу «Атлас» в с. Великі Грибовичі Жовківського району Львівської області, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу зайшов на територію земельної ділянки № НОМЕР_1 , якою користується ОСОБА_7 , звідки таємно викрав майно потерпілої, чим спричинив останній матеріальні збитки на загальну суму 1362 грн.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду у судді першої інстанції через істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Зазначає, що суди не надали належної оцінки зібраним доказам та достатньо не мотивували свої рішення, щодо виправдання ОСОБА_6 . Повідомляє про необґрунтоване відхилення клопотань сторони обвинувачення. Наголошує, що суди в порушення вимог ст. ст. 107, 108 КПК України не фіксували судове провадження в повному обсязі за допомогою технічних засобів, про що свідчить відсутність відповідних носіїв інформації за 28.09.2015 року та 29.03.2016 року та не постійно вівся журнал судового засідання 28.09.2015 року. Висновки судів про виправдання ОСОБА_6 вважає передчасними. Вказує, що суд не перевірив покази виправданого щодо вчинення на нього психологічного тиску. Стверджує, що переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд не виконав вимоги ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу частково, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 374 ч. 3 п. 1 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Цих вимог закону суд дотримався.

З матеріалів провадження убачається, що суд розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими він проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, суд навів мотиви за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші і обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.

Як убачається з матеріалів справи, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлене обвинувачення, надавши їм належну оцінку.

Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував дослідивши показання ОСОБА_6 , який зазначив, що злочину не вчиняв. Працівники міліції сказали йому, щоб він зізнався у крадіжці, бо він неодноразово судимий, йому ніхто не повірить, а також те, що заберуть у нього автомобіль, якщо він не зізнається. Повідомив, що здавав металобрухт, який не викрадав, а збирав біля смітників та в інших місцях. Вказав, що працівники міліції його не били, а лише казали що робити, він підписував документи.

Послався суд і на показання потерпілої ОСОБА_7 , яка підтвердила, що 25.03.2015 року з дачі, якою вона користується було вчинено крадіжку металевих виробів. Зазначила, що візуально показувала працівникам міліції приблизні розміри викрадених речей і вони це документували. Вказала, що напередодні бачила автомобіль світлого кольору «чобіток» та двох чоловіків, але хто конкретно скоїв крадіжку їй невідомо. Пояснила про помилковість вказівки адреси дачі АДРЕСА_2 , а насправді крадіжка була вчинена за адресою АДРЕСА_3 .
Взято до уваги та належно оцінені судом і показання свідка ОСОБА_8 приймача металобрухту, який повідомив, що саме 24.03.2015 року, а не 25 березня 2016 року обвинувачений на автомобілі «чобіток» привозив 200 кг металобрухту, він заплатив 537 гривень, а саме: трубу, куски арматури, кутники, інші речі. Вказав, що на досудовому слідстві його допитували один раз, але підписи на протоколах від 04.04.2015 року і 25.05.2015 року його. Наголосив, що чітко запам`ятав дату, коли ОСОБА_6 привіз металобрухт 24.03.2015 року, так як після того минув лише один тиждень. Також, на протязі місяця зберігається звіт щодо зданого металобрухту, потім проводиться звірка залишків і далі звіт не зберігається. Дату 24 березня чітко пам`ятає, оскільки при наданні показань на досудовому слідстві звірявся з записом у звіті. Щодо кількості та розміру металобрухту вказаного у протоколі пояснив, що ці дані були записані зі слів працівників міліції, які питали у нього, чи могли бути привезені ці речі обвинуваченим.
Проаналізовано і інші докази у провадженні, а саме: витяг з кримінального провадження, з якого вбачається, що датою надходження заяви ОСОБА_7 є 26.03.2015 року; заяву потерпілої від 26.03.2015 року з проханням прийняти міри до невідомих осіб, які в період часу з 16.30 год. 25.03.2015 року по 10.00 год. ранку 26.03.2015 року викрали металеві вироби з території дачного господарства; протокол огляду місця події від 26.03.2015 року, яким оглянуто територію будинку АДРЕСА_4 ; довідку ТОВ «Склад Магазин» про вартість металевих труб, арматури, бляхи, металевого кутника станом на 25.03.2015 року.
Оцінюючи ці докази у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілу, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що як під час досудового розслідування справи, так і під час судового розгляду не доведено причетності ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується висновком суду про те, що встановлені ним обставини спростовують винуватість обвинуваченого, так як ОСОБА_6 привіз металобрухт на пункт приймання 24 березня 2015 року, тобто за день до вчинення крадіжки у потерпілої.

Обґрунтованим є і висновок суду про те, що належних та допустимих доказів того, що обвинувачений в подальшому, з 25.03.2015 року привозив металобрухт на пункт приймання металобрухту суду не надано, і вичерпано можливість отримати такі докази. Суд правильно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_8 , який у судовому засіданні 02.10.2015 року припустив, що обвинувачений міг привозити металобрухт і 24 березня, і 25 березня, і 26 березня, оскільки цей свідок у судовому засіданні 20.08.2015 року надав чіткі показання та наполягав, що обвинувачений здавав металобрухт саме 24.03.2015 року, а не 25.03.2015 року. Інших доказів того, що ОСОБА_6 25.03.2015 року привозив металобрухт на пункт приймання суду стороною обвинувачення не надано.
Що стосується доводів прокурора про не перевірку показань ОСОБА_6 щодо вчинення на нього психологічного тиску, наслідком якого було те, що він оговорював себе під час проведення досудового розслідування, то вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору та посилатися на них.

Враховуючи вказані вимоги закону, суд правильно не посилався на показання ОСОБА_6 дані ним на досудовому слідстві, а тому не мав обґрунтованих підстав перевіряти їх.

Більше того, відповідно до ч. 3 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах провадження і доводи прокурора про порушення судами вимог ст. ст. 107, 108 КПК України, оскільки судове провадження не фіксувалось в повному обсязі за допомогою технічних засобів, про що свідчить відсутність відповідних носіїв інформації за 28.09.2015 року та 29.03.2016 року і не постійно вівся журнал судового засідання 28.09.2015 року.

Так, згідно з матеріалами провадження, судове провадження в судах першої та апеляційної інстанцій фіксувалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу, під час судового засідання вівся журнал судового засідання. До матеріалів провадження додано журнали судових засідань та технічні носії інформації, на яких зафіксовані всі процесуальні дії, проведені на стадіях судового та апеляційного розгляду.

Судове засідання апеляційного суду 29.03.2016 року фіксувалося за допомогою технічних засобів, про що свідчить журнал судового засідання (а.к.п. 47-48 том №2) та звукозапис на компакт-диску.

Також, в матеріалах кримінального провадження наявний журнал судового засідання Жовківського районного суду Львівської області від 28.09.2016 року (а.к.п. 129-130 том №2) з якого убачається що судове засідання в цей день було відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченого, що підтверджується і звукозаписом на компакт - диску.

Тобто, в цей день судовий розгляд фактично не відбувся, процесуальні дії, які б могли вплинути та стати «інформативною основою» для правильності прийнятого рішення не проводилися.
У такому разі неповне фіксування на технічному носії інформації відкладеного судового засідання не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може бути підставою для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 .

Крім того, до цього висновку колегія суддів дійшла з урахуванням позиції Верховного Суду України, викладені в ухвалі 5-1кс-(15)16 від 24.11.2016 року, в яких зазначено, що при вирішенні питання про те, чи було порушення повноти фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу істотним і таким, що може потягнути за собою наслідки, визначені пунктом 7 частини другої статті 412 Кримінального процесуального кодексу України, необхідно зважати на обсяг інформації, відсутньої на технічному носії, та значимість тих процесуальних дій, які проводились у судовому засіданні і мали стати «інформативною основою» ухваленого судового рішення, але інформація про них виявилась відсутньою на технічному носії.

У вироку суд проаналізував і дав належну оцінку всім зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 .

Докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судовими інстанціями та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу вирішені відповідно до вимог КПК України.

Апеляційний розгляд проведений відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, на них надані вмотивовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 2 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3