Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 30 березня 2017 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001717 за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також їх захисника ОСОБА_11 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2016 року.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого на АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 296 КК України на 4 місяці арешту;

- за ч. 1 ст. 185 КК України на 3 місяці арешту;

- за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_3 , проживаючого на АДРЕСА_4 , громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі.

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Белеїв Долинського району Івано-Франківської області, проживаючого на АДРЕСА_5 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів у справі.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю; за таємне викрадення чужого майна; за напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоровя особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб; ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими та засуджено за напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоровя особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

ОСОБА_10 29 квітня 2015 року близько 22.30 год., зустрівши на вул. Промисловій у м. Івано-Франківську ОСОБА_12 , діючи умисно з мотивів явної неповаги до суспільства, нахабно демонструючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних норм поведінки та моралі, безпричинно наніс йому один удар рукою в обличчя.

Після того як ОСОБА_12 утік, ОСОБА_10 таємно викрав мобільний телефон, який випав із кишені потерпілого, спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 2321 грн.

Також, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 29 квітня 2015 року близько 23.50 год. на вул. Ремісничій у м. Івано-Франківську за попередньою змовою групою осіб вчинили напад на ОСОБА_13 , поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, у ході якого заподіяли останньому середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження, а також заволоділи його майном на загальну суму 1369 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах, засуджені ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати постановлені відносно них вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Не погоджуються з призначеним їм покаранням та вважають, що з огляду на наявні у справі дані про особи засуджених у суду було достатньо підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Вказують на порушення права на захист в зв`язку з тим, що підготовче судове засідання в суді першої інстанції було здійснено без захисника, якого вони бажали мати. Наголошують на формальному роз`ясненні в ході судового розгляду змісту ч. 3 ст. 349 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 також просить скасувати постановлені відносно засуджених судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги наводить доводи, якими не погоджується з оцінкою судами доказів та правильністю встановлення фактичних обставин кримінального провадження. Вказує на порушення, на її думку, права на захист засуджених через невручення їм пам`яток про процесуальні права та обов`язки і неналежне, на її думку, з`ясування позиції щодо необхідності залучення захисника. Посилається на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України через відсутність обґрунтованих відповідей на всі доводи апеляційних скарг.

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 надіслали заяви, в яких вказують про відсутність будь-яких претензій до засуджених та просять звільнити їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримання касаційних вимог, думку представника потерпілих, який просив звільнити засуджених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, думку прокурора, який вважав, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, а також про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 187 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.
Що стосується доводів касаційних скарг про порушення права засуджених на захист в зв`язку з тим, що підготовче судове засідання в суді першої інстанції було здійснено без захисника, якого вони бажали мати, а зміст ч. 3 ст. 349 КПК України їм було роз`яснено формально, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки такі не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів справи.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, призначаючи засудженому ОСОБА_10 покарання суд врахував дані про його особу, зокрема: відсутність судимостей у минулому, позитивну характеристику за місцем проживання, те, що він на спеціальних обліках не перебував, а також молодий вік останнього.

Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_7 суд урахував те, що він раніше судимим не був, позитивно характеризувався за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебував, а також молодий вік останнього.

Призначаючи покарання засудженому ОСОБА_8 суд також урахував дані про його особу, зокрема: відсутність судимостей у минулому, позитивну характеристику за місцем проживання, те, що на спеціальних обліках він не перебував та молодий вік засудженого.

Суд, врахувавши наведені дані про особи засуджених, тяжкість вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, а інший як середньої тяжкості, визнавши обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, прийшов до висновку про необхідність призначення покарання засудженим у виді позбавлення волі.

При цьому, з огляду на наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, які суд розцінив як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів враховуючи також дані про особи засуджених, суд прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для призначення засудженим покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційних скарг засуджених та їх захисника, потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в яких вони не погоджувались з призначеним засудженим покаранням та просили змінити вирок суду, застосувавши положення ст. 75 КК України та звільнивши ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, дотримуючись при цьому вимог ч. 2 ст. 439 КПК України щодо зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2016 року вказівок.

За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішення зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із застосуванням ст. 69 КК України ці вимоги закону врахував у повній мірі та своє рішення належним чином обґрунтував.

Водночас, що стосується доводів касаційних скарг сторони захисту щодо суворості призначеного засудженим покарання, колегія суддів відзначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи, що засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в минулому до кримінальної відповідальності не притягувалися, мають позитивні характеристики, повністю відшкодували заподіяну потерпілому ОСОБА_14 шкоду, в зв`язку з чим останній подавав апеляційну скаргу в якій просив звільнити засуджених від відбування покарання з випробуванням, а також подав до касаційного суду аналогічну заяву, в якій наполягав на застосуванні положень ст. 75 КК України, щиро розкаялись у скоєному колегія суддів вважає, що в даному випадку засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть бути виправлені без реального відбування призначеного їм покарання, що дає підстави для застосування ст. 75 КК України.

В зв`язку з цим, вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання підлягають зміні, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_11 - частковому задоволенню.

При цьому, водночас, колегія суддів не вбачає підстав для зміни судових рішень в частині призначеного покарання відносно засудженого ОСОБА_10 з огляду на те, що останній вчинив ще і кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України та вважає необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів призначене судом покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, в зв`язку з чим твердження в касаційних скаргах про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України визнає безпідставними.

Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 залишити без задоволення та касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також їх захисника ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки кожному.

Відповідно до вимог пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Звільнити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з-під варти.

В решті судові рішення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3