Справа №489/5401/16-к 29.05.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше судимого: 11.02.2010 року Ленінським райсудом м. Миколаєва до покарання у виді 4 місяців арешту; 09.11.2012 року Заводським райсудом м. Миколаєва за ч. 2, ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився з місць відбування покарання 04.02.2016 року, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.
Провадження №11-кп/784/431/17 Головуючий першої інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ст. 186 ч.2 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить вирок суду змінити, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 14.09.2016 року по 21.03.2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також судом вирішено питання щодо речових доказів.
2. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 посилається на те, що призначене йому покарання є занадто суворим. Зазначає, що повністю визнав свою вину, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що, на його думку, слід розцінити як пом`якшуючу обставину. Вважає, що судом при призначенні покарання не було враховано думку потерпілих, які не мають до нього претензій морального чи матеріального характеру і той факт, що до потерпілої ОСОБА_10 він не застосовував ніякого насильства. Також просить взяти до уваги наявність у нього цивільної дружини ОСОБА_11 , яка має малолітню дитину 2004 року народження.
3. Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 09.09.2016 року, близько 14 год. 00 хв., ОСОБА_4 , знаходячись біля буд. 122-Б по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом ривка з шиї, відкрито викрав у ОСОБА_10 ланцюжок з позолотою вартістю 125 грн. з кулоном у вигляді хрестика зі срібла вартістю 335 грн. В подальшому ОСОБА_4 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальні збитки на загальну суму 460 грн.
09.09.2016 року, близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_4 , знаходячись біля буд. № 104-А по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом ривка з шиї, відкрито викрав у ОСОБА_12 золотий ланцюжок вартістю 2500 грн. з кулоном у вигляді зображення "Діви Марії" вартістю 500 грн. В подальшому ОСОБА_4 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 3000 грн.
Дії ОСОБА_4 судом кваліфіковані за ст. 186 ч.2 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
4. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді; захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги обвинуваченого; думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін; обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєні кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку. В цій частині вирок суду не оскаржується.

Що стосується покарання, то воно призначено обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності з вимогами ст.ст. 65-67 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, та даних про особу обвинуваченого. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не знаходиться, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, законного джерела доходу не має, не одружений. При цьому, посилання обвинуваченого на наявність у нього цивільної дружини, яка має малолітню дитину є неспроможними і матеріалами провадження не підтверджуються.
Згідно з даними, що містяться у вимозі про судимість та копії вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2012 року, ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, вчинив дане кримінальне правопорушення, маючи не зняту та не погашену судимість через пів року після звільнення з місць позбавлення волі.
Наведене свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень проти власності, відсутність з його боку намірів офіційно працевлаштуватися та отримувати дохід на законних підставах.

Суд першої інстанції визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого. Обставини, що обтяжують покарання відсутні. Покарання призначено обвинуваченому ОСОБА_4 в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, сприяння розкриттю злочину здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність

та/або таку діяльність інших осіб. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Проте, з матеріалів провадження вбачається, що в період з моменту вчинення кримінального правопорушення - 09.09.2016 року, докази в ході досудового розслідування були зібрані співробітниками поліції шляхом допиту потерпілих та свідків, огляду місця події, направлення запитів до ломбардів та виявлення осіб, які отримали фінансовий кредит під залог викрадених у потерпілих речей. Обвинуваченому ОСОБА_4 було повідомлено про підозру тільки 14.09.2016 року та застосовано відносно нього запобіжний захід і проведено впізнання. Тобто, в матеріалах провадження відсутні докази, які б вказували на активне сприяння ОСОБА_4 розкриттю злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, з урахуванням обставин вчинення тяжкого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявність тільки однієї обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, доводи апелянта щодо необхідності призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком, колегія суддів вважає безпідставними.
Посилання обвинуваченого на те, що судом не була врахована думка потерпілих, які не мають до нього претензій, в даному випадку, не є підставою для застосування відносно ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України та не знижує суспільну небезпечність вчиненого ним тяжкого кримінального правопорушення.
На думку апеляційного суду, саме покарання у виді позбавлення волі, призначене судом першої інстанції в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, є необхідним і достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів. Підстав для зміни або скасування вироку не вбачається.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 було взято під варту 14.09.2016 року при застосуванні відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 532 КПК України, у разі подання апеляційної скарги, вирок суду набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення. Судом першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 було враховано положення ст. 72 КК України, зараховано в строк відбування призначеного покарання строк тримання останнього під вартою з 14.09.2016 року по 21.03.2017 року (включно). Проте, в разі оскарження вироку, апеляційним судом здійснюється наступне зарахування, зокрема у випадку тримання особи під вартою до набрання вироком законної сили.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з дня, наступного за днем проголошення вироку судом першої інстанції - 22.03.2017 року до дати набрання вироком законної сили, тобто до 29.05.2017 року (включно) із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Керуючись ст. 72 ч. 5 КК України (в редакції Закону України від 26.11.2015 р. № 838-УШ), ч. 2 ст. 404, ст.ст.405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 березня 2017 року відносно ОСОБА_4 , без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення у період з 22.03.2017 року по 29.05.2017 року (включно) у строк покарання у виді позбавлення волі із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3