Ухвала
іменем україни
16 травня2017 рокум. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000759 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 17 грудня 2013 року Франківським районним судом міста Львова за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 30 червня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 жовтня 2015 року близько 16 години 30 хвилин, перебуваючи за місцем свого проживання у будинку на АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_8 один удар ножем в верхню ділянку лівої частини тазу, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити через відсутність у його діях складу злочину. На думку засудженого, вирок ґрунтується на припущеннях. У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження його винуватості у вчиненні злочину. Вважає недоведеним те, що саме він наніс удар потерпілому, а також наявність умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, враховуючи, що удар завдано не у життєво важливий орган. Натомість вказує, що діяв у стані необхідної оборони, захищаючи себе та своє житло від протиправного посягання з боку ОСОБА_8 . Зазначені обставини не отримали належної уваги апеляційного суду, який безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діях засудженого складу кримінального правопорушення. Захисник вважає, що судами безпідставно не застосовано щодо ОСОБА_7 положення ст. 36 КК, оскільки останній діяв у межах необхідної оборони, відвертаючи протиправне насильницьке вторгнення у своє житло з боку потерпілого. В порушення вимог ст. 91 КПК у вироку не встановлено мотиву й мети відповідної поведінки засудженого, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні. Вказує на неправильну оцінку судом доказів по справі та їх недостатність для постановлення обвинувального вироку. На думку захисника, у засудженого не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а тому кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 121 КК є неправильною.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку касаційних скарг, прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого та захисника не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковані правильно.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про обставини конфлікту між потерпілим і засудженим та його наслідки, дані протоколів слідчих дій, а також висновків судових експертиз і показання експерта щодо характеру заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень.

Досліджені судом докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено.

Доводи сторони захисту про перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони під час нанесення потерпілому удару ножем були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнанні неспроможними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Таким чином, стан необхідної оборони існує лише протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Проте з встановлених місцевих судом фактичних обставин справи підстав, які б вказували на перебування ОСОБА_7 під час спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони, а саме надавали б йому право на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, не вбачається.

Як встановлено судом у вироку, між конфліктом, який виник між потерпілим і засудженим на сходах біля будинку, та подальшим спричиненням ОСОБА_7 потерпілому тілесних ушкоджень існував проміжок часу, протягом якого ОСОБА_7 сходив за молотком, після чого, повернувшись і побачивши на кухні ОСОБА_8 , який сидів за столом та не вчиняв жодних активних дій, почав наносити йому удари. Ініціатором конфлікту на кухні був саме ОСОБА_7 .

З огляду на це, право на необхідну оборону, яке, на думку сторони захисту, виникло у ОСОБА_7 внаслідок конфлікту з потерпілим на сходах, під час розвитку подій на кухні будинку вже не існувало.

Тому, доводи касаційних скарг про те, що засуджений діяв, захищаючи себе від протиправного посягання з боку потерпілого, є неспроможними.

Безпідставними також є й доводи про вчинення ОСОБА_7 зазначених дій з метою відвернення протиправного насильницького вторгнення потерпілого у своє житло, оскільки тілесні ушкодження ОСОБА_7 почав наносити ОСОБА_8 коли той вже перебував у будинку і при цьому жодних насильницьких дій щодо засудженого чи інших осіб не вчиняв.

За таких обставин, доводи касаційних скарг про перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони є безпідставними.

Вина засудженого у формі умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, окрім іншого, об`єктивно підтверджується висновком судово-медичної експертизи, згідно якого у ОСОБА_8 виявлено сліпе, проникаюче колото-різане поранення тазу з ушкодженням брижжі кишки та стінки прямої кишки з крововиливом в її порожнину, черевну порожнину та порожнину малого тазу. Довжина раневого каналу становить не менше 14 см. Згідно показань експерта, який був допитаний в судовому засіданні, враховуючи глибину поранення, товщину шкіри та кількості м`язів в місці поранення, удар потерпілому було завдано зі значним прикладенням сили, що виключає можливість його спричинення з необережності. Смерть потерпілого настала внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Таким чином, всебічно та повно перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вирок суду є законним, обґрунтованим і відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах засудженого і захисника доводам, у тому числі і тим, на які вони послалась у касаційних скаргах, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , не встановлено.
Керуючись п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,статтями 434, 436, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:

Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3