Справа №487/4192/16-к 16.08.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження № 0001475 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року, стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7
перекладач ОСОБА_8
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та пом`якшити йому покарання.
Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
На підставі ч.4ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.2ст.186 КК України за даним вироком та ч.1ст.186, ч.2ст.189, ч.1ст.125 КК України за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.11.2016р., шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
На підставі ч.5ст.72 КК України ОСОБА_5 у строк відбування призначеного покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 31.03.2016р. до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений не оспорюючи кваліфікації інкримінуємого йому злочину, вважає, що призначене покарання суду є занадто суворим.

Зазначає, що визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному.

Вказує, що потерпілий в судовому засідання показав, що немає до нього ніяких претензій. Крім того, апелянт зауважив, що не застосовував до потерпілого фізичного насильства, а лише взяв його мобільний телефон з яким потім пішов.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Суд визнав доведеним, що 26.03.2016р. близько 20.00год. ОСОБА_5 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту на перетині вул. Московська та вул. Погранична (Чигрина) в м. Миколаєві, за раптово виниклим злочинним умислом на заволодіння чужим майном, шляхом ривку відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_9 мобільний телефон марки "Nokia 225" вартістю 700грн.
Після чого, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 700грн.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст. ст. 50, 65 КПК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який має судимість і невідбуте покарання у виді позбавлення волі, не працює, за місцем проживання характеризується негативно. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.
Суд вважав, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в скоєні кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Що стосується покарання, то воно призначене обвинуваченому ОСОБА_5 у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, даних про особу обвинуваченого, який має судимість і невідбуте покарання у виді позбавлення волі, не працює, за місцем проживання характеризується негативно. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено
Належним чином судом першої інстанції також умотивовано застосування вимог ч.4 ст. 70 КК України.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції визнання ним вини у скоєному та щире каяття, є безпідставними, оскільки дані обставини враховано судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та призначено покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст. 186 КК України.

А тому підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, про що просив обвинувачений в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає.

За такого, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року стосовно ОСОБА_5 без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 , який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.
Головуючий
Судді