АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1463/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 187 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 187 КК України,

ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Казань АР Татарстан, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше не судимий,

на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000054,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5 633 грн., моральної шкоди 5 000 грн.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_6 вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, при наступних обставинах.

Так, 03 січня 2017 року близько 20 години 30 хвилин, знаходячись по вул. Глибочицькій в м. Києві, ОСОБА_6 побачив раніше незнайому йому ОСОБА_8 та почав її супроводжувати. Перебуваючи біля будинку № 81 по вул. Лук`янівській в м. Києві, ОСОБА_6 помітив як ОСОБА_8 дістала з кишені мобільний телефон, після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом вчинення нападу, реалізуючи який ОСОБА_6 підбіг ззаду до ОСОБА_8 та, вхопивши її рукою за шию, наніс один удар по ногах, поваливши на асфальтоване покриття. Потерпіла, лежачи на спині та здійснюючи опір шляхом нанесення ударів ногами по тілу ОСОБА_6 , змогла підвестися на ноги, але з метою подолання опору потерпілої ОСОБА_6 штовхнув її в груди та знову повалив на асфальт, спричинивши легкі тілесні ушкодження, після чого вирвав з рук ОСОБА_8 поліетиленовий пакет з продуктами харчування та, погрожуючи предметом ззовні схожим на ніж, який потерпіла сприйняла як реальну загрозу для свого життя, відкрито викрав у неї мобільний телефон марки Samsung Galaxy S3, вартістю 4 899 гривен, із сім-картами мобільних операторів «Лайф» та «Київстар», без грошових коштів на рахунках, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації діяння, а також не ставлячи під сумнів правильність висновків суду в частині вирішення цивільного позову, просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, пом`якшивши його шляхом застосування положень ст. 75 КК України, або ст.ст. 69, 82 КК України.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений вважає, що суд не врахував усіх обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання. Зокрема, вчинення ним злочину вперше, щиросердне каяття та сприяння слідству, добровільне визнання цивільного позову потерпілої, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних або інших обставин, наявності неповнолітньої дитини і позитивної характеристики з місця проживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 187 КК України, колегія суддів не переглядає, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорюються. До того ж колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

З цих ще підстав колегія суддів не перевіряє рішення суду в частині цивільного позову у кримінальному провадженні.

Що стосується покарання, то на переконання колегії суддів, судом першої інстанції ОСОБА_6 призначено покарання у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України і висновки суду в цій частині у вироку є вмотивованими, а доводи апеляційної скарги - безпідставні та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з кримінального провадження та слідує з вироку, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції, окрім ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким, врахував щиросердне каяття обвинуваченого, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також прийняв до уваги дані про особу винуватого, котрий раніше не судимий, має місце реєстрації, за яким характеризується посередньо, проте на має постійного місця проживання, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра.

Зваживши сукупність усіх обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією інкримінованого йому злочину, яке він повинен відбувати реально, в умовах ізоляції від суспільства.

Всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого, всі обставини провадження, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, а також дані про його особу, які підтверджуються документами, а це вчинення злочину вперше, посередня характеристика за місцем реєстрації, де він не проживає останнім часом, при призначенні покарання були враховані судом першої інстанції, а його посилання на наявність неповнолітньої дитини нічим не підтверджено.

При цьому визнання ОСОБА_6 цивільного позову не є в розумінні ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшують покарання, бо матеріальна шкода, завдана злочином, потерпілій не відшкодована, а вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин об`єктивно не доведено, отже також не може бути визнано обставиною, яка пом`якшує покарання.

Оскільки в провадженні не встановлено принаймні двох обставин, які б пом`якшували ОСОБА_6 покарання, законних підстав для застосування положень ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає.

З огляду на характер вчиненого злочину, його фактичні обставини, тяжкість та наслідки, враховуючи особу винного, який в цілому характеризується посередньо, не має постійного визначеного місця проживання та суспільно-корисною працею займався періодично, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства та вважає, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому і не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України.

Щодо прохання апелянта про застосування ст. 82 КК України, то зазначена норма закону застосовується стосовно засуджених, які вже відбувають покарання, після фактичного відбуття певної частини строку покарання згідно з ч. 4 ст. 82 КК України, за умови що вони стали на шлях виправлення, отже на стадії постановлення вироку не застосовується.

Враховуючи, що переконливих аргументів щодо суворості призначеного покарання обвинувачений в апеляційній скарзі не навів, колегія суддів, у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4