Справа № 761/7337/17
Провадження № 1-кс/761/4642/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого слідчого відділу Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві капітана поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0015872 від 14.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

02.03.2017 до Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0015872 від 14.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання слідчий навів ті обставини, що до Київської місцевої прокуратури № 10 надійшло звернення ОСОБА_4 , щодо можливих неправомірних дій посадових осіб корпорації «Граніт» в частині реалізації квартири АДРЕСА_2 .

До матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 було долучено копію ордеру № 015038 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 42,95кв. м..

Таким чином матеріалами кримінального провадження підтверджено факт належності квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_4 . Допитана в якості свідка ОСОБА_4 показала, що в період з грудня 2010 по березень 2014 року вона працювала в органах прокуратури України на різних посадах. Перед звільненням з органів прокуратури вона перебувала на посаді керівника структурного підрозділу, а саме прес служби прокуратури м. Києва. В 2014 році вона була забезпечена службовим житлом, а саме отримала від заступника прокурора м. Києва ордер № 015038 від 12.02.2014 про право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 42,95 кв. м., кв. АДРЕСА_2 . Ордер було видано Деснянською в м. Києві державною адміністрацією. На протязі 2015 років вона кілька разів їздила на будівництво житлового будинку та заходила у приміщення власної квартири АДРЕСА_3 , яка розташована на третьому поверсі. Після здачі в експлуатацію житлового будинку в березні 2016 року вона кілька разів намагалась проникнути у власну квартиру, але посадові особи корпорації «Граніт» відмовлялись її туди впускати. Окрім відділу продаж корпорації «Граніт» вона особисто зверталась до керівництва корпорації та в усній бесіді їй повідомили, що її квартира належить генеральному директору та він буде вирішувати кому надавати квартиру. Відповідно до Закону на протязі 30 днів з моменту здачі житлового будинку в експлуатацію вона звернулась до корпорації «Граніт» для вселення у свою власну квартиру, однак їй заборонили вселятись у її квартиру. Нещодавно від колишніх колег, а саме діючих працівників Генеральної прокуратури України їй стало відомо, що корпорації «Граніт» розпочала незаконну реалізацію їхніх квартир.

На адресу слідчого ОСОБА_4 звернулася з письмовою заявою про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

25.02.2017 в порядку ст. 98 КПК України квартиру АДРЕСА_1 було визнано в якості речового доказу та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженні було здобуто достатньо доказів, які свідчать про те, що посадові особи корпорації «Граніт» намагаються незаконно реалізувати належну ОСОБА_4 службову квартиру.

На даний час з метою збереження квартири АДРЕСА_2 житловою площею 42,95кв. м. та належить ОСОБА_4 , захисту її конституційних прав регламентованих Конституцією України, необхіднонакласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

В ході проведення досудового розслідування було зібрано достатньо підстав необхідних для накладення арешту на квартиру, яку було виділено як службову гр. ОСОБА_4 , зокрема з метою її збереження, як речового доказу, недопущення незаконної реалізації на користь третіх осіб, що потягне за собою негативні юридичні наслідки.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 , який ініціював вказане клопотання, підтримав його з підстав, наведених у ньому.

Статтею 131 КПК України передбачено вичерпний перелік видів заходів забезпечення кримінального провадження, серед яких є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
В клопотанні слідчий наводить підставу застосування арешту з метою збереження квартири, яка належить потерпілій ОСОБА_4 , як речового доказу.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як убачається з матеріалів клопотання, обставини вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, пов*язуються з необхідністю захисту права власності потерпілого, забезпечення цивільного позову, а також збереження речового доказу. В обґрунтування обставинам, що вчинено злочин, слідчий наводить дані в показаннях потерпілої ОСОБА_4 , ордер на жиле приміщення № 015038 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 42,95 кв.м за адресою : АДРЕСА_4 , виданий Деснянською районною державною адміністрацією від 29.11.2013 № 690, дані про відсутність відомостей в Державному реєстрі речових прав, на нерухоме майно про реєстрацію речового права, права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Проте в підтвердження клопотання не надано такого обсягу вагомих доказів, що стосовно зазначеного нерухомого майна вчинено незаконне заволодіння майном шляхом шахрайства, що вказане в клопотанні нерухоме майно, на яке планується накладення арешту, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як це визначено ст. 98 КПК України.

При цьому з фабули, яка внесена до ЄРДР 15.02.2017 за ознаками ч.4 ст. 190 КК України, убачається, що вона не містить викладення обставин вчинення саме заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч.4 ст. 190 КК України. Натомість згідно витягу з ЄРДР убачається, що досудове розслідування ведеться з приводу внесених даних про повідомлення у зверненні ОСОБА_4 щодо можливих неправомірних дій посадових осіб корпорації «Граніт» в частині продажу квартири АДРЕСА_2 . Тобто фактично відомості про заволодіння чужим майном шляхом шахрайства не внесені.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказане майно, клопотання є передчасним і такий вид забезпечення на даній стаді досудового розслідування не відповідає критерію співрозмірності завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0015872 від 14.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Апеляційного суду м.Києва протягом п`яти днів з дня її проголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1