Ухвала
іменем україни
14 березня 2017 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000725, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2ст. 137КК,

установив:

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і закрити кримінальне провадження. Заперечуючи доведеність своєї винуватості, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на те, що у кримінальному провадженні відсутній протокол вилучення та огляду знаряддя вчинення злочину (сокири), а огляд місця події та слідчий експериментне проводилися. Крім того, ОСОБА_6 не згоден із вироком суду в частині вирішення цивільного позову.
Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати постановлені щодо засудженого судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки в діянні ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК. Вважає, що висновки суду у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Також стверджує, що засуджений не був зобов`язаний здійснювати постійний контроль за учнями.

За вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 137 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися педагогічною та науковою діяльністю, а також обіймати відповідні посади.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено обов`язки, передбачені пунктами 14 ч. 1 ст. 76 КК.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь законних представників неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. У порядку ст. 404 КПК виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на п. 3.16 посадової інструкції класного керівника.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

14 червня 2013 року група учнів Шишацької спеціалізованої школи ім. В.І. Вернадського разом з учителями ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прибули на екскурсію в с. Лучки Кобеляцького району Полтавської області до дитячого табору, розташованого на території регіонального ландшафтного парку «Нижньоворсклянський».
Наказом директора школи від 14 червня 2013 року № 67 керівниками групи були призначені ОСОБА_6 та ОСОБА_11

16 червня 2013 року близько 14.30 год. указана група учнів перебувала поблизу їдальні табору. В цей час ОСОБА_6 , всупереч вимогам зазначеного вище наказу, п. 5.1 посадової інструкції класного керівника, п. 3.8 статуту Шишацької спеціалізованої школи ім. В.І. Вернадського залишив учнів без нагляду, в результаті чого неповнолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , самовільно взявши сокиру, почали рубати дрова. ОСОБА_13 , намагаючись розколоти поліно, ударивсокирою по пальцях правої кисті Сокола А.Я., завдавши йому тілесних ушкодженьсереднього ступеня тяжкості у виді травматичної ампутації 2-ї та 3-ї фаланги пальців правої кисті.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційні скарги засудженого та захисника задоволенню не підлягають, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційних скарг немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.

Наведені у скаргах засудженого та захисника доводи щодо власної оцінки доказів та версії подій, посилання на непроведення у справі окремих видів експертиз по суті стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, при перевірці судових рішень не було встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки суду ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на ОСОБА_6 як учителя спеціалізованої школи ім. В.І. Вернадського з 2012-го по 2013 рік були покладеніобовязки класного керівника учнів 6-го класу, до переліку яких входив потерпілий ОСОБА_8 .

Відповідно до п. 5.1 посадової інструкції класного керівника такий несе персональну відповідальність за життя і здоров`я учнів класу під час заходів, які він проводить.

14 червня 2013 року директором спеціалізованої школи ім. В.І. Вернадського ОСОБА_14 було видано наказ № 167 «Про поїздку дітей на екскурсію», згідно з якою керівниками групи визначено ОСОБА_6 та ОСОБА_11 і покладено на останніх відповідальність за життя й безпеку дітей. Зі змістом цього наказу обвинувачений був ознайомлений, що підтверджується його власним підписом.
У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 стверджував, що 16 червня 2013 року доступ до сокири, якою викладачі рубали дрова для приготування їжі, був вільним, а тому він із ОСОБА_13 вирішили нею також скористатися. Те, що в їх користуванні перебувала сокира, бачили не тільки учні, а й учителі, в тому числі ОСОБА_6 , який виходив із приміщення їдальні, але жодних зауважень з цього приводу не висловлював. За твердженнями потерпілого, в той час, коли він тримав поліно, ОСОБА_13 завдав йому удару сокирою по пальцях правої руки.

Свідчення ОСОБА_8 також узгоджувалися з показаннями неповнолітніх свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в судовому засіданні зазначали, що потерпілий отримав травму руки, коли учні перебували без нагляду вчителів.

Окрім наведеного, повідомлені потерпілим та свідками обставини об`єктивно підтверджено іншими доказами, зміст яких докладно наведено у вироку.

Сукупність наведених обставин указує на те, що ОСОБА_6 залишив групу дітей без нагляду, тим самим позбавив останніх необхідного захисту від неусвідомлених та необдуманих дій.
Саме відсутність належного контролю з боку ОСОБА_6 і призвело до неконтрольованих дій ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , наслідком яких стало отримання малолітнім потерпілим травми руки.

Тому кваліфікація діяння ОСОБА_6 , яке виразилось у неналежному виконанні обов`язків щодо охорони життя й здоров`я дітей, що спричинило настання тяжких наслідків, за ч. 2 ст. 137 КК є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційними скаргами засудженого та захисника, належним чином перевірив викладені в них доводи з приводу невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, визнав їх необґрунтованими і з дотриманням вимог ст. 419 КПК зазначив в ухвалі належні та достатні мотиви таких своїх висновків.

Що стосується доводів засудженого про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову, то вони також є безпідставними.

Частиною 1 ст. 128 КПК передбачено, що особа, якій у результаті кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння завдано матеріальної та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, котра за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 зазначеної норми процесуального закону також установлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, зазначеним Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частина 1 ст. 1167 ЦК визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: така шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності винуватості останньої в заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) їх заподіяно, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Тому суд першої інстанції, як видно з його вироку, визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував тяжкість наслідків вчиненого злочину, моральні та фізичні страждання потерпілого. Керуючись засадами виваженості й розумності, суд дійшов обґрунтованого, справедливого та розумного висновку про необхідність стягнути із ОСОБА_6 на користь законних представників неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішення місцевим судом цивільного позову представників потерпілого про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 128 КПК, статей 1167, 1168 ЦК та роз`ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Тому доводи засудженого в цій частині є також необґрунтованими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Таким чином, касаційні скарги засудженого та захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3