Справа №484/1252/17 29.08.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження: № 11-кп/784/524/17 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч.2 ст.186 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
розглянувши матеріали кримінального провадження №0000440 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Російської федерації, Республіки Комі, Корткероської обл., р-н Мартити, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 10.12.1997 року Кіровоградським обласним судом за п.а ч. 3, 2 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ст. 93 КК України (1963 р.) на 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 14.08.2003 року Апеляційним судом Запорізької області за п.13 ч.2 ст. 115, ст.71 КК України на 10 років позбавлення волі;
- 03.03.2011 року Єнакиївським міським судом Донецької області за ст.ст. 391, 71 КК України на 4 роки 7 місяців 23 дня позбавлення волі;
- 18.01.2013 року Єнакиївським міським судом Донецької області за ст.ст. 391, 71 КК України на 1 рік 5 місяців позбавлення волі;
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Новий Буг, Миколаївської області, громадянка України, з повною середньою освітою, непрацюючої, незаміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на момент вчинення злочину фактично проживала по АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судима,
обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,
учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_10
обвинувачені: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним за ч.2 ст.186 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 28 лютого 2017 року по 23 травня 2017 року у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_7 визнано винною за ч.2 ст. 186 КК України і призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 20 квітня 2017 року по 23 травня 2017 року у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання стосовно судових витрат та речових доказів.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , просить вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.190 КК України.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.190 КК України.
Захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , просить вирок скасувати та провадження закрити.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить вирок скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає, що вина ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України не доведена.
Захисник зазначає, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України, тобто шахрайство, з чим погоджується і сам ОСОБА_6 .
Крім того, вказує, що потерпіла постійно змінювала свою позицію стосовно послідовності обставин, які відбувалися, не могла пояснити, з якою метою нею добровільно із однієї із кімнат будинку була винесена скляна банка, наповнена грошима, які вона віддала ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 без наведення відповідних мотивів просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.190 КК України.
В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 не згодна з вироком суду, вказує, що причетність ОСОБА_7 до інкримінованого їй злочину не підтверджується жодними доказами, не підтверджується навіть свідченнями потерпілої, обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків, та грунтується тільки на голослівних та безпідставних припущеннях сторони обвинувачення та суду.

Так, в судовому засіданні потерпіла стверджувала, що гроші у неї ОСОБА_6 викрав сам.

Обвинувачений ОСОБА_6 пояснив суду, що вищезазначений злочин він скоював самостійно, ОСОБА_7 про свої наміри щодо заволодіння грошима потерпілої нічого не розповідав.

Єдиними безпосередніми очевидцями скоєння даного злочину були сама потерпіла та ОСОБА_6 , які стверджують, що ОСОБА_7 не причетна до заволодіння ОСОБА_6 грошей потерпілої.

Захисник зазначає, що ОСОБА_7 опинилася у домі потерпілої з іншою метою, а саме для того, щоб покликати ОСОБА_6 та поквапити його, оскільки вони запізнювалися на роботу.

Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вважає висновки суду необ`єктивними та необґрунтованими. Зазначає, що при ухваленні вироку суд спирався на неналежні докази та докази, які мають сумнівний характер стосовно скоєння нею злочину. Також, суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання.

Зазначає, що органи досудового розслідування скористалися похилим віком потерпілої для того, щоб звинуватити ОСОБА_7 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом встановлено, що 26 лютого 2017 року близько 02.00 год. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вступили в злочинну змову направлену на заволодіння чужим майном ОСОБА_11 , яка мешкає по АДРЕСА_3 .
Близько 04.00 години 26 лютого 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирушили до місця проживання ОСОБА_11 . Прибувши на місце, ОСОБА_6 пройшов до подвір`я вищевказаного домоволодіння, викрутив лампочку перед вхідними дверима та почав стукати у вікно. Дочекавшись, коли ОСОБА_11 відчинила двері пройшов до будинку та почав шукати грошові кошти. Пізніше до будинку зайшла ОСОБА_7 . Потерпіла побачила, що ОСОБА_6 прямує до приміщення, в якому вона зберігає гроші, а тому зайшла перед ним з метою переховати їх. Коли потерпіла дістала скляну банку з грошовими коштами, та поставила на стіл, намагаючись заховати її від ОСОБА_6 , останній помітив гроші, швидко підійшов до столу, вихопив з банки грошові кошти в сумі 24 000 грн та вибіг на вулицю. ОСОБА_7 в цей час відвернула увагу потерпілої ОСОБА_11 від ОСОБА_6 , щоб остання не змогла одразу викликати поліцію, після чого, слідом за ОСОБА_6 , покинула житловий будинок. Того ж ранку, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 поїхали до м. Первомайська Миколаївської області.
Своїми протиправними умисними діями ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , завдали потерпілій ОСОБА_11 , матеріальних збитків на суму 24 000 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників не підлягають задоволенню.
Висновки суду 1 інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку.
У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, суд першої інстанції дав оцінку доказам, ґрунтуючись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Суд, безпосередньо дослідив зібрані по справі докази, здійснив їх оцінку у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, встановивши обставини справи з належною повнотою і вірно кваліфікував їх дії за ч.2 ст.186 КК України.
Зі змісту апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисника вбачається, що апелянти не оспорюють фактичних обставин справи. Обвинувачений та його захисник визнають, що ОСОБА_6 , мав намір скоїти та скоїв кримінальне правопорушення з метою заволодіти коштами ОСОБА_11 , однак стверджує, що такі дії він вчинив шляхом обману, тобто, передбачені ч.1 ст. 190 КК України, а не ч.2 ст.186 КК України, як це зазначено у вироку.
В апеляційних скаргах ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 зазначено, що ОСОБА_7 не причетна до інкримінованого їй злочину, що підтверджується і поясненнями потерпілої та ОСОБА_12 .
Апеляційний суд визнає ці доводи необґрунтованими, оскільки вони не узгоджуються з доказами, які суд поклав в основу обвинувального вироку.
Вирішуючи питання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд 1 інстанції виходив із сукупності всіх обставин вчинення ними злочину.
Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду про винність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підтверджені перевіреними й викладеними у вироку суду доказами.
Твердження обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_6 , скориставшись похилим віком потерпілої для заволодіння її коштами шляхом обману скоїв злочин, передбачений ч.1 ст. 190 КК України шахрайство, а не грабіж, є неспроможним.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочин проти власності» від 06.11.2009 року, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності
потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер
дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені
і оцінюються як викрадення. Шахрайство заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача майна чи права на нього.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень потерпілої у судовому засіданні, 26 лютого 2017 року о 04.00 год. ОСОБА_6 прийшов до її домоволодіння, постукав та попросив впустити його погрітися. Потерпіла раніше знала ОСОБА_6 , як односельця, а тому впустила його. ОСОБА_6 почав ходити по хаті та, як вона зрозуміла, шукати гроші. Через деякий час до хати зайшла ОСОБА_7 . Потерпіла побачила, що ОСОБА_6 прямує до приміщення в якому вона зберігає гроші, а тому зайшла в кімнату перед ним, щоб переховати гроші. Дістала півторалітрову скляну банку з грошовими коштами, та поставила на стіл, намагаючись заховати її від ОСОБА_6 . Останній помітив гроші, швидко підійшов до столу, вихопив з банки грошові кошти та вибіг на вулицю. Потерпіла вийшла на поріг та почала кричати йому, щоб повернув їй гроші. ОСОБА_6 добіг до хвіртки зупинився та крикнув потерпілій, що раз він гроші вкрав, то повинен їх пропити. Після цього ОСОБА_11 хотіла викликати поліцію, проте ОСОБА_7 відвернула її увагу тим, що попросила зошит з ручкою та переконала, що допоможе їй впевнити ОСОБА_6 повернути гроші. Після цього ОСОБА_7 покинула будинок потерпілої.

Потерпіла зранку пішла до сусідки ОСОБА_13 , повідомила її про злочин, хто його скоїв та прізвища злочинців, та попросила викликати поліцію, що остання і зробила.

Не зважаючи на похилий вік (74 роки) потерпілої, вона чітко вказала на дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і підтвердили їх в судовому засіданні. Ці ж обставини підтверджується даними стенограмам до слідчих експериментів від 01.03.2017 року, проведеного за участі потерпілої та від 29.03.2017 року, проведеного за участі обвинуваченого ОСОБА_6 , в ході яких встановлено, що ОСОБА_7 до будинку потерпілої прийшла разом з ОСОБА_6 , відволікала увагу потерпілої від ОСОБА_6 , коли той заволодів грошима, а потім разом їх розділили.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_11 прийшла до неї 26 лютого 2017 року з ранку та попросила викликати поліцію. Потерпіла одразу повідомила свідка, що у неї викрали гроші, злочинців було двоє та навіть назвала їх прізвища ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Вина обох обвинувачених також підтверджується даним, що містяться в протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких, потерпіла впізнала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як осіб, які заволоділи її грошима.

Враховуючи викладене, не можна вважати добровільною передачу грошей потерпілою ОСОБА_6 .. Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення шляхом відкритого заволодіння чужим майном.

За таких обставин, дії обвинувачених судом було вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_6 ще й повторно.

Доводи в апеляційних скаргах обвинувачених та їх захисників є безпідставними, оскільки незважаючи на невизнання вини у вчиненні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, винуватість обвинувачених повністю доведена сукупністю досліджених судом доказів.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинувачених, правильності кваліфікації їх дій, передбачених ч.2 ст.186 КК України є правильними.

Наведені вище докази спростовують твердження апелянтів про недоведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у скоєні вказаного злочину (грабіжу), а тому апеляційний суд не має підстав для скасування з цих підстав вироку, тим більш, що вони не навели в своїх апеляційних скаргах жодної переконливої підстави для скасування вироку, або доказів скоєння обвинуваченими саме шахрайства.

Покарання, призначене обвинуваченій ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої. Апелянт безпідставно зазначив про неврахування судом пом`якшуючої покарання обставини, знаходження на її утриманні малолітньої дитини, оскільки саме ця обставина врахована судом при призначені їй покарання в мінімальних межах санкції ст. 186 ч. 2 КК України. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченій покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

З урахуванням наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.405,407, 424,532 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_14 - залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим в той же строк, з дня отримання її копії.

Головуючий:

Судді: