08.06.2017 1-6/2013
В И Р О К
Іменем України
08 червня 2017 року, Вишгородський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі:
секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Вишгород кримінальну справу за обвинуваченням:
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Катеринопіль, Черкаської області, українця, громадянина України, має вищу освіту, одружений, пенсіонер, має звання «Заслужений юрист України», відзнаки Президента України орден «За заслуги» ІІІ ступеню, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України, ч.1 ст.176 КК України (в редакції Кримінального кодексу України 1960 року), -
Органом досудового слідства ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що він працюючи суддею та головою Печерського районного суду м.Києва, будучи службовою особою, яка постійно здійснювала функції судової влади правосуддя, у період з 1996 року по 2001 рік вчинив службові злочини та злочини проти правосуддя, пов`язанні з використанням службового становища, за наступних обставин.
25 жовтня 1994 року рішенням сесії Київської міської ради народних депутатів, відповідно до ст. 22 Закону України «Про судоустрій», в редакції від 24.02.1994 року ОСОБА_9 обрано суддею Печерського районного суду м.Києва.
Згідно ст.1 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року ( зі змінами) судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.
Згідно ст.6 цього Закону суддя ОСОБА_9 був зобов`язаний:
- при здійсненні правосуддя дотримуватися Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків;
- додержуватися вимог, передбачених ст.5 цього Закону, службової дисципліни та розпорядку роботи суду;
- не розголошувати відомості, що становлять державну, військову, службову, комерційну та банківську таємницю, таємницю нарадчої кімнати, відомості про особисте життя громадян та інші відомості, про які вони дізналися під час розгляду справи в судовому засіданні, для забезпечення нерозголошення яких було прийнято рішення про закрите судове засідання;
- не допускати вчинків та будь-яких дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності.
24 червня 1998 року Указом Президента України ОСОБА_9 призначено головою Печерського районного суду м.Києва.
Згідно ст.26 Закону України «Про судоустрій України» від 5 червня 1981 року (зі змінами) ОСОБА_9 , як голова Печерського районного суду м. Києва мав право головувати в судових засіданнях; призначати суддів як головуючих у судових засіданнях; розподіляти інші обов`язки між суддями; організовувати роботу з народними засідателями; вести особистий прийом, організовувати роботу суду по прийому громадян і розгляду пропозицій, заяв і скарг; керувати вивченням і узагальненням судової практики і ведення судової статистики; вносити подання в державні органи, громадські організації і службовим особам про усунення порушень закону, причин і умови, що сприяли вчиненню правопорушень; керувати роботою канцелярії суду; організовувати роботу по підвищенню кваліфікації працівників суду; організовувати роботу по роз`ясненню законодавства населенню, поданню правової допомоги товариським судам; здійснювати інші повноваження, надані йому законодавством.
При здійсненні правосуддя ОСОБА_9 , являючись службовою особою, не дотримувався присяги судді, Конституції та законів України, не забезпечив повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків та допустив службову недбалість, зловживання владою і службовим становищем.
Приховуючи факт службового зловживання та службової недбалості та для того, щоб утриматись на посаді судді та голови Печерського районного суду м. Києва, ОСОБА_9 реалізував свої кар`єристичні мотиви, спрямовані на отримання державних нагород та відзнак.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 порушувались права суб`єктів цивільного судочинства, у зв`язку з чим завдано істотної шкоди інтересам, свободам і правам громадян, що охороняються законом, підірвано авторитет та престиж держави України, державного апарату та його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва, створено обстановку, що істотно ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя, спричинено матеріальну шкоду державі.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені таких злочинів.
Перший епізод 29.03.1996 року у період з 14.15 год. по 14.45 год. у приміщенні Печерського районного суду м.Києва на вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_11 за ст.222 ч.1 КК України (1960 року) до 3-х років позбавлення волі, за ст.229-6 ч1 КК України (1960 року) до 2-х років позбавлення волі. На підставі ст.45 КК України (1960 року) призначив остаточне покарання за сукупність цих злочинів у виді 3-х років позбавлення волі. Виконання даного вироку, у відповідності до вимог ст.46-1 КК України (1960 року), відстрочено на 2 роки.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,324,335,344 КПК України, протокол судового засідання не підписав, у резулятивній частині вироку не визначив підсудному покарання за ч.1 ст.229-20 КК України (1960 року), не зазначив про визнання його винним чи виправданим за цією статтею КК України, копію вироку ОСОБА_11 не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинено тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.367 КК України як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва, створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України (1960 року), не звернув вирок, що набрав законної сили, до виконання і не направив копію вироку до органі внутрішній справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_11 .
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_9 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_11 не було забезпечено контролю за його поведінкою.
Дані дії ОСОБА_9 спричинили тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 по даному епізоду органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України, як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання повного тексту вироку та не визначення підсудному у резолютивній частині вироку покарання щодо обвинувачення його у скоєнні інкримінованого злочину у вигляді не забезпечення виконання вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинив тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя
Другий епізод 04.06.1996 року у період з 11.00 год. до 11.30 год. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва на вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, згідно з яким ОСОБА_12 засуджено за ст.143 ч.2 КК України (1960 року) до 1 року 9 місяців виправних робіт в інших місцях з конфіскацією ? частини майна, яке належить їй на праві власності. За ст.ст.148-5 ч.2, 19-170 ч.1 КК України (1960 року) ОСОБА_12 визнано невинною і виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діях складу злочину.
При цьому, під часу досудового слідства, постановою слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України у м.Києві лейтенанта міліції ОСОБА_13 від 06.10.1995 року майно ОСОБА_12 описане та на нього накладено арешт.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст..ст. 324,344 КПК України (1960 року), питання щодо подальшої долі майна, на яке накладено арешт, у вироку не вирішив, а копію вироку засудженій ОСОБА_12 направив лише 02.12.1998 року, тобто більше ніж через 2 роки після постановлення та проголошення вироку, після скарг засудженої у різні інстанції.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя; завдання істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам гр-ки ОСОБА_12 .
Крім того, 11 .06.1996 року прокуратурою Печерського району м.Києва, з метою оскарження вироку стосовно ОСОБА_12 від 04.06.1996 року, до Печерського районного суду м.Києва внесене касаційне подання у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_12 покарання за ст.143 ч.2 КК України (1960 року) та її безпідставним виправданням за ст.ст.19-170 ч.1, 148-5 ч.2 КК України (1960 року).
ОСОБА_9 умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не вирішення питання щодо описаного для забезпечення можливої конфіскації майна, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.347,349,352 КПК України, при внесенні касаційного подання осіб, інтересів яких стосувалось внесене подання (зокрема засуджену ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_14 ) не сповістив, кримінальну справу відносно ОСОБА_12 до Київського міського суду з 12.06.1996 року не направляв.
Лише 06.06.2001 року, тобто після порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , кримінальна справа відносно ОСОБА_12 направлена Печерським районним судом м.Києва до Київського міського суду для розгляду в касаційній інстанції і ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26.06.2001 року вирок Печерського районного суду м.Києва відносно ОСОБА_12 в частині її засудження за ст..143 ч.2 КК України скасований із закриттям провадження у справі на підставі ст.ст. 6 п.8, 363,373 КПК України; касаційне подання прокурора залишено без задоволення, оскільки ОСОБА_12 20.09.1999 року була вбита.
Внаслідок умисного не направлення суддею ОСОБА_9 кримінальної справи відносно ОСОБА_12 до Київського міського суду упродовж майже 5 років, вирок відносно неї не був своєчасно переглянутий у касаційному порядку, а, в подальшому, при розгляді Київським міським судом, була втрачена можливість врахувати доводи касаційного подання прокурора, в зв`язку з неможливістю перегляду виправдувального вироку відносно померлої та з підстав м`якості призначеного покарання.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України, як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не визначення підсудному у резолютивній частині вироку покарання щодо обвинувачення його у скоєнні інкримінованого злочину, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя
Крім того, 14.12.1998 року ОСОБА_12 звернулась до Печерського районного суду м.Києва із заявою щодо вирішення питання про подальшу долю описаного під час попереднього слідства майна. 11.01.1999 року, у невстановлений час, ОСОБА_9 умисно, з мотивів особистої зацікавленості, з кар`єристичних спонукань, з метою приховання факту не вирішення ним у вироку відносно останньої питання про описане майно, усвідомлюючи, що такий факт може стати відомим у випадку оскарження ОСОБА_12 вироку суду в цій частині, після постановлення зазначеного вироку, який не набув законної сили у зв`язку з внесенням касаційного подання прокуратурою, провів судове засідання та постановив завідомо неправосудну постанову, в якій вирішив питання, що підлягають вирішенню у вироку, тобто зняв арешт з майна ОСОБА_12 , на яке під час досудового слідства було накладено арешт. Крім того, при постановленні завідомо неправосудної постанови, суддя ОСОБА_9 , мотивуючи її, посилався на норми КПК України (ст.ст.409 і 411), які регулюють правовий режим інших кримінально-процесуальних відносин, що не виникли в даному випадку у зв`язку з не набранням вироком відносно ОСОБА_12 законної сили.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.176 КК України ( у редакції 1960 року) як постановлення з мотивів особистої зацікавленості завідомо неправосудної постанови, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Третій епізод 11.04.1996 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_15 за ст.95 КК України (1960 року) до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст.45 КК України (1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 3 роки.
Порушуючи вимоги ст.ст.324,334 КПК України (1960 року), суддя ОСОБА_9 , в мотивувальній частині вироку не зазначив обставин, що визначили ступінь винності підсудного, доказів, на яких ґрунтувався висновок суду; мотивів з яких суд відкидав певні докази; обставини, що пом`якшували або обтяжували відповідальність підсудного; мотивів зміни обвинувачення зі ст.94 на ст.95 КК України (1960 року) та підстав для визнання обвинувачення ОСОБА_15 у скоєні злочину, передбаченого ст.94 КК України, необґрунтованим; не надав правої оцінки діям підсудного щодо його обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст.94 КК України, та не вирішив питання винності ОСОБА_15 у зазначеному злочині. Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_9 , порушуючи ст.ст.87,344 КПК України (1960 року), протокол судового засідання не підписав, копію вироку ОСОБА_15 не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вироку і не вирішення питань, що мають бути вирішенні у вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України, не звернув вирок, що набрав чинності, до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_16 , у зв`язку із чим не було забезпечено, з боку органів внутрішніх справ, контролю за поведінкою засудженого.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частин - судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 , по даному епізоду органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту неналежного складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки діям підсудного, щодо його обвинувачення у скоєнні інкримінованого злочину, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Четвертий епізод 25.04.1996 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_17 за ст.ст.101 ч.3, 86-1 КК України (1960 року) до 5 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, ОСОБА_18 за ст.140 ч.3 КК України (1960 року) до 4 років 4 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, ОСОБА_19 за ст.86-1 КК України (1960 року) до 4 років 4 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.324,334,344 КПК України (1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 не склав, у вироку не дав правову оцінку діям підсудних щодо їх обвинувачення у скоєнні злочинів: ОСОБА_17 передбачених ст.ст.86-2 ч.2, 82 ч.4, 94, 222 ч1 КК України; ОСОБА_20 передбачених ст.ст. 86-2 ч.2, 82 ч.4 КК України, копію вироку засудженим не надав.
В порушення вимог ст.87 КПК України, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
П`ятий епізод 25.04.1997 року в приміщення Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_21 за ст.143 ч.2 КК України (1960 року) до 4 років позбавлення волі без конфіскації майна у виправно-трудовій колонії суворого режиму.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.324 КПК України (1960 року), не дав правову оцінку діям підсудного ОСОБА_21 щодо обвинувачення його у скоєнні злочину, передбаченого ст.101 ч.3 КК України, та не вирішив питання, які підлягають вирішенню при постановлені вироку.
Крім того, ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.87 КПК України, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави україни, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Шостий епізод 30.07.1997 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_22 за ст.ст. 17-141 ч.1, 189-4 ч.1 КК України (1960 оку) до 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.45 КК України (1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; за ст.140 ч.2 КК України ОСОБА_22 виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину. Цим же вироком ОСОБА_23 засуджено за ст.189-4 ч1 КК України (1960 року) до 2-х років позбавлення волі, на підставі ст.45 КК України покарання визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; за ст.140 ч.2, 17-141 ч.2 КК України (1960 року) ОСОБА_23 виправданий за недоведеністю в його діях складу злочину.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,324,334,344 КПК України (1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не склав, не дав правової оцінки діям підсудного ОСОБА_22 щодо його обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст.17, ч.2 ст.141 КК України, не вирішив питання щодо його винності у вчиненні зазначеного злочину, копію вироку ОСОБА_23 не надав, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вирок, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України, не звернув вирок, що набрав чинності, до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_9 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених, не було забезпечено контролю за їх поведінкою.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Епізод сьомий 04.09.1997 року в приміщені Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 проголосив вирок стосовно ОСОБА_24 невстановленого слідством змісту. Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,332,344 КПК України (1960 року) протокол судового не підписав, тексту вироку стосовно ОСОБА_24 не склав, копію вироку засудженому не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Восьмий епізод 16.09.1997 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок стосовно ОСОБА_25 , яким останнього було визнаний винним і засуджено за ст.86-1 КК України (1960 року) із застосуванням ст.44 КК України до 4-х років позбавлення волі, з застосуванням ст.45 КК України, призначене покарання визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки із сплатою штрафу на користь держави у розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. За ст.143 ч.2 КК України ОСОБА_25 було виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину.
Вирок, в частині застосування ст.45 КК України не відповідає вимогам, оскільки при постановленні за умовне незастосування покарання за корисливі злочини штраф встановлюється в розмірі від 40 до 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_9 , порушуючи ст.334 КПК України, мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_25 не склав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва і створення обстановки, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) повного тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище, всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України (1960 року), не звернув вирок до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_25 та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу.
Внаслідок не направлення копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_25 не було забезпечено контролю за його поведінкою, а не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу з засудженого потягло те, що на користь держави не надійшли кошти в розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 255 гривень.
Крім того, для опротестування вироку в порядку нагляду через неправильне застосування кримінального закону та у зв`язку з м`якістю призначеного покарання за тяжкий злочин, кримінальна справа відносно ОСОБА_25 07.12.1999 року витребовувалась прокуратурою Печерського району та 05.06.2000 року прокуратурою м.Києва.
Однак, ОСОБА_9 умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання кримінальної справи та факту постановлення вироку, а також факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.385,386 КПК України (1960 року) та ст.38 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції, яка діяла на той час), кримінальну справу стосовно ОСОБА_25 до органів прокуратури не направляв, мотивуючи свої незаконні дії формальними приводами, посилаючись на тривале перебування секретаря судового засідання на лікарняному.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 , у зв`язку з перебігом передбаченого ст.385 КПК України річного строку для опротестування вироку, пов`язаного з необхідністю погіршення становища засудженого, прокуратура м.Києва була позбавлена можливості внесення протесту в порядку нагляду на незаконний вирок відносно ОСОБА_25 , чим були спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, заподіяно істотну матеріальну шкоду державі.
Дії ОСОБА_9 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту постановлення незаконного вироку, а також факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дев`ятий епізод 04.03.1998 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_26 за ст.229-1 ч.2 КК України (1960 року) до 5 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на 2 роки зі сплатою штрафу на користь держави в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; ОСОБА_27 за ст.229-6 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на 2 роки із сплатою штрафу у розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; ОСОБА_28 за ст.229-1 ч.2 КК України (1960 року), із застосуванням ст.44 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю з відстрочкою виконання вироку на 1 рік зі сплатою штрафу на користь держави у розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
За пред`явленим обвинуваченням за ст.229-20 ч.3 КК України ОСОБА_26 та ОСОБА_27 виправдані в зв`язку з недоведеністю їх вини, а ОСОБА_26 також звільнений з-під варти в залі суду.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст..334 КПК України, мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 не склав.
Такими діями ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 11.03.1998 року прокуратурою Печерського району м.Києва з метою оскарження даного вироку, внесене касаційне подання у зв`язку з необґрунтованістю перекваліфікації дій ОСОБА_26 і ОСОБА_27 з ч.3 на ч.2 ст.229-1 КК України, а також за м`якістю призначеного ОСОБА_26 покарання. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.335 КПК України, вирок відносно ОСОБА_27 , ОСОБА_26 і ОСОБА_28 не набув законної сили.
Однак, ОСОБА_9 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.347, 349, 352 КПК України про внесення касаційного подання заінтересованих осіб не сповістив, кримінальну справу відносно ОСОБА_27 , ОСОБА_26 і ОСОБА_28 до Київського міського суду не направив з 12.03.1998 р. до моменту його звільнення 24.07.2001р.
Лише 16.08.2001 року, тобто після порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_9 та вилучення справи в Печерському районному суді, вона була направлена до Київського міського суду, який розглянув її в апеляційному порядку 10.11.2001 р. та ухвалою судової колегії у кримінальних справах апеляційного суду м.Києва від 25.04.2002 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 04.03.1998р. в частині засудження ОСОБА_27 та ОСОБА_26 скасовано, справа відносно них направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі зі стадії судового розгляду.
Внаслідок умисного не направлення суддею ОСОБА_9 кримінальної справи стосовно ОСОБА_27 , ОСОБА_26 і ОСОБА_28 до Київського міського суду протягом трьох років, вирок відносно них не був своєчасно переглянутий у касаційному порядку.
Дії ОСОБА_9 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання (не написання) ним тексту вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Десятий епізод 22.05.1997 року заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі №20-1326/83 за обвинуваченням ОСОБА_29 , ОСОБА_30 і ОСОБА_31 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 165 ч.2 КК України (1960 року); ОСОБА_32 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 165 ч.2,194 ч.2 КК України (1960 року).
24.05.1997 року дану кримінальну справу, відповідно до вимог ст.232 КПК України (1960 року), направлено для розгляду по суті до Печерського районного суду м.Києва.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.257 КПК України, у період з 16.06.1999 року до 24.07.2001 року справу не розглядав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя; завдано істотну шкоду правам, свободам та інтересам громадян суб`єктам кримінального судочинства, що охороняються законом, в тому числі правам, передбаченим ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 року, Рим, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., яка забезпечує право кожної людини «…на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом….».
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Одинадцятий епізод 13.07.1999р. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана,4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_33 за ст.ст.148-2 ч.2, 148-5 ч.2, 42 КК України (1960 року) до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати в установах чи організаціях, незалежно від форм власності, посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих обов`язків на 5 років, на підставі ст.45 КК України (1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки із сплатою штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. За пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.165 КК України (1960 року) ОСОБА_34 виправданий в зв`язку з недоведеністю в його діях складу злочину.
В ході судового розгляду суддею ОСОБА_9 , ОСОБА_35 був звільнений від призначеного йому за ст.165 ч.2 КК України (1960 року) покарання на підставі акту амністії.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.344 КПК України, мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_36 не склав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва та створення обстановки, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховування факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України, копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_36 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення суми штрафу.
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_9 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого, не було забезпечено контролю за поведеною останнього. Внаслідок не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу з засудженого на користь держави не надійшли кошти в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 5950 гривень, чим було завдано тяжкі наслідки інтересам держави.
Крім того, для перевірки законності і обґрунтованості постановленого вироку та вирішення питання щодо його опротестування в порядку нагляду, за вказівкою прокуратури міста Києва від 30.08.1999 року кримінальна справа відносно ОСОБА_36 і ОСОБА_37 запитами від 01.09.1999р., 07.10.1999р., 31.01.2000р., 06.03.2000р., витребовувалась прокуратурою Печерського району м.Києва; 29.09.1999р., 05.10.1999р. витребовувалась прокуратурою м.Києва.
Однак ОСОБА_9 умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.358, 386 КПК України (1960 року) та ст.38 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла на той час), кримінальну справу відносно ОСОБА_36 і ОСОБА_37 до прокуратури м.Києва та прокуратури Печерського району м.Києва до 25.05.2001 року не направляв, мотивуючи свої дії формальними приводами, посилаючись на тривале перебування секретаря судового засідання на лікарняному, проведенням інвентаризації справ здачею звітності та іншим.
Внаслідок дій ОСОБА_9 , у зв`язку з перебігом передбаченого ст.385 КПК України річного строку для опротестування вироку, пов`язаного з необхідністю погіршення становища засудженого, прокуратура м.Києва була позбавлена можливості внесення протесту в порядку нагляду на вирок відносно ОСОБА_38 .
Дії ОСОБА_9 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, встановлено, що під час судового слідства по справі відносно ОСОБА_36 та ОСОБА_37 , голова Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_9 постановою від 19.03.1999 року порушив кримінальну справу за ст..165 ч.2 КК України відносно голови правління АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_39 , начальника операційного управління банку ОСОБА_40 , працівників цього управління ОСОБА_41 та ОСОБА_42 .
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.278 КПК України, виніс вказану постанову не вислухавши думки прокурора та не оголосивши постанови в судовому засіданні.
Після винесення постанови про порушення кримінальної справи відносно вказаних осіб, ОСОБА_9 направив її за місцем роботи даних осіб до «Укрсоцбанку». 01.04.1999р. зазначена постанова на підставі ст.355 КПК України (1960 року) була оскаржена ОСОБА_43 , ОСОБА_44 та ОСОБА_45 до Київського міського суду через Печерський районний суд м.Києва. Отримавши скаргу, ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.ст.352,354,355 КПК України, не направив матеріалів за скаргою до Київського міського суду до 25.05.2001 року.
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, та завдало значної шкоди правам, свободам та інтересам ОСОБА_43 , ОСОБА_44 та ОСОБА_45 , що охороняються законом.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дванадцятий епізод 03.11.1999р. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана,4 суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_46 за ст.98 КК України до 3-х років позбавлення волі. На підставі ст.46-1 КК України (1960 року) ОСОБА_47 відстрочено виконання покарання строком на 2 роки та призначено стягнення штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_47 до набрання чинності вироку змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання і звільнено його з-під варти в залі суду.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.ст.87,224,334,344 КПК України (1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_47 не склав. Не дав правової оцінки діям підсудного ОСОБА_47 щодо обвинувачення його у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.101 КК України, та не вирішив питання його винності у зазначеному злочині, копію вироку засудженому не надав, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст..ст.401.404 КПК України, копію вироку, що набрав чинності, до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_47 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу.
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_9 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_47 не було забезпечено контролю за його поведінкою, а у зв`язку із не виписанням виконавчого листа про стягнення штрафу з ОСОБА_47 на користь держави не надійшли кошти у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень, чим було завдано тяжкі наслідки інтересам держави.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства такі дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Тринадцятий епізод 13.12.1999р. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4 суддя ОСОБА_9 при розгляді цивільної справи постановив рішення, яким громадянину ОСОБА_48 відмовлено в задоволені позову про визнання незаконними дій та бездіяльності посадових осіб УДАІ МВС України, захисту честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. При цьому, суддя ОСОБА_9 оголосив, що з мотивованим рішенням суду можливо буде ознайомитися в канцелярії суду.
17.12.1999р. ОСОБА_49 звернувся до Печерського районного суду м.Києва з заявою про ознайомлення з мотивованим рішенням. При цьому суддя ОСОБА_9 , на порушення ст.209 ЦПК України повідомив, що у зв`язку з великою завантаженістю суду, з мотивованим рішенням йому буде надана можливість ознайомитися не в триденний строк, як це передбачено законом, а через 10 днів. Але і в зазначений суддею ОСОБА_9 термін рішення суду виготовлено не було, і ОСОБА_49 з матеріалами справи не був ознайомлений, що порушувало його право на своєчасне ознайомлення з рішенням і не давало змоги на подання мотивованої касаційної скарги на рішення суду.
Не отримавши змогу ознайомитись з мотивованим рішенням суду, 28.01.2000 року ОСОБА_49 звернувся з касаційною скаргою до Київського міського суду через канцелярію Печерського районного суду м.Києва.
Відповідно до ст.ст.289,294 ЦПК України суддя ОСОБА_9 , одержавши касаційну скаргу, не пізніше наступного дня повинен був надіслати копії касаційної скарги зацікавленим особам, що приймали участь у розгляді справи. Також він повинен був по закінченні касаційного строку надіслати касаційну скаргу ОСОБА_50 разом із справою до суду касаційної інстанції, призначивши в межах місячного строку день її розгляду.
Однак, ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.ст.209,289,294 ЦПК України, копії касаційної скарги ОСОБА_50 зацікавленим особам, що приймали участь у розгляді справи, не надіслав; касаційну скаргу разом із справою до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив; день слухання справи у Київському міському суді не призначив; можливості ознайомитися з матеріалами справи та мотивованим рішенням суду на вимогу ОСОБА_50 не надав.
Не зважаючи на неодноразові звернення ОСОБА_50 зі скаргами у різні інстанції на протязі майже півторарічного строку, ОСОБА_49 так і не отримав рішення Печерського районного суду м. Києва по цивільній справі за своїм позовом і не ознайомився з матеріалами справи. У такий спосіб він був позбавлений можливості повноцінного судового захисту своїх законних прав та інтересів, що завдавало значної їм шкоди. Крім того, ситуацією, що склалась внаслідок дій судді ОСОБА_9 , підривався авторитет та престиж держави Україна, державного апарату та його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створювалась обстановка, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Чотирнадцятий епізод - 31.12.1999 р. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул. Гайцана, 4, суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_51 за ст. 142 ч. 3 КК України (1960 року) до 10 років позбавлення волі в ВТК посиленого режиму з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.
Після оголошення вироку, 03.01.2000 р. засудженим ОСОБА_52 на вирок внесена касаційна скарга.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.ст.344,347,349,352 КПК України, копію вироку ОСОБА_53 в строк до Київського СІЗО № 13 не направив; осіб, що мають право касаційного оскарження вироку і внесення касаційного подання про подачу скарги - не повідомив; справу до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив до 23.05.2001 р. у зв`язку з чим, на протязі тривалого часу вирок суду щодо засудженого ОСОБА_51 не набув законної сили і не був вчасно переглянутий у касаційній інстанції
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, - та завдання значної шкоди правам, свободам та інтересам окремих громадян, що охороняються законом.
Лише 18.12.2000 р., після неодноразових скарг на неправомірні дії голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_9 в різні інстанції, ОСОБА_54 отримав копію вироку від 31.12.1999 р. з Київського міського управління юстиції, ознайомившись з яким, 25.12.2000 р. склав доповнення до касаційної скарги.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
П`ятнадцятий епізод - 09.03.2000 р. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_9 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_55 за ст. 142 ч. 2 КК України (1960 року) до 5-ти років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_56 засуджено за ст. 142 ч. 2 КК України (1960 року) до 5-ти років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_57 засуджено за ст. 141 ч. 2 КК України (1960 року) до 4-х років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_58 засуджено за ст.141 ч. 2 КК України (1960 року) до 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 45 КК України (1960 року) усім засудженим покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 60 неоподаткованих мінімуми доходів громадян. Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_59 д набрання чинності вироку змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання і звільнено його з-під варти в залі суду; іншим обвинуваченим міри запобіжного заходу підписка про невиїзд, залишено без зміни.
Однак, ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.324,334,344 КПК України, мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ОСОБА_57 та ОСОБА_58 не склав, не дав правової оцінки діям підсудних ОСОБА_57 та ОСОБА_58 щодо обвинувачення їх у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.142 КК України (1960 року), не вирішив питання винності останніх у зазначеному злочині, копії вироків засудженим не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_9 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, а також матеріальних збитків державі.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_9 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо винності підсудних у інкримінованих їм злочинах, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України, копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ОСОБА_57 та ОСОБА_58 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу.
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_9 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ОСОБА_57 та ОСОБА_58 не було забезпечено контролю за їх поведінкою.
Внаслідок не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу з ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ОСОБА_57 та ОСОБА_58 на користь держави не надійшли кошти в розмірі 240 (4 Х 60) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 4080 грн., чим було завдано істотну шкоду інтересам держави у вигляді матеріальних збитків, що більш ніж в 100 разів перевищили неоподаткований мінімум доходів громадян.
Органом досудового слідства такі дії ОСОБА_9 по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Шістнадцятий епізод - 25.12.2000 р. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул. Гайцана, 4, суддя ОСОБА_9 постановив виправдувальний вирок, згідно з яким ОСОБА_60 визнаний невинним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.165 ч. 2, 176-4 КК України (1960 року) та виправданий за недоведеністю в його діях складу злочину.
Після оголошення вироку, 27.12.2000 р. державним обвинувачем старшим помічником прокурора Печерського району м. Києва ОСОБА_61 на вирок внесено касаційне подання.
ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.ст.347,349,352 КПК України, ОСОБА_62 , його захисників і прокуратуру Печерського району м. Києва, що мають право касаційного оскарження вироку і внесення касаційного подання про внесення касаційного подання - не повідомив, справу до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив.
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_9 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Таким чином, як убачається із обвинувального висновку, ОСОБА_9 обвинувачується органом досудового слідства в тому, що в період з 1996 по 2001 роки працюючи на посаді судді та голови Печерського районного суду м. Києва, будучи службовою особою, не дотримувався присяги судді, Конституції та законів України, не забезпечив повний, всебічний, об`єктивний розгляд кримінальних та цивільної справ, які наведені в обвинувальному висновку, не дотримувався встановлених процесуальним законом строків, допустив при цьому службову недбалість, зловживання владою і службовим становищем, а саме: грубо порушуючи вимоги КПК України, не складав мотивувальної частини вироків, не підписував протоколи судових засідань, не визначав покарання за окремими статтями обвинувачень, не вручав копії вироків у 3-х денний строк, не звертав вироки до виконання, протягом від 1 до 5 років не направляв кримінальні справи з касаційними поданнями та касаційними скаргами для розгляду до касаційної інстанції Київського міського суду.
По кримінальній справі відносно засудженого ОСОБА_24 не виніс письмового вироку та не звернув його до виконання. При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_50 повний текст рішення не виніс і цивільну справу разом із скаргою ОСОБА_50 до касаційної інстанції на направляв протягом 1 року 6 місяців.
Зазначені дії підсудного ОСОБА_9 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 та ч.2 ст. 367 КК України.
Крім того, органами досудового слідства ОСОБА_9 інкриміновано вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.176 КК України, в редакції 1960 року, оскільки він по кримінальній справі відносно засудженої ОСОБА_12 виніс неправосудне рішення, а саме, до набрання вироком щодо останньої законної сили, постановив неправосудну постанову від 11 січня 1999 року про повернення майна, на яке було накладено арешт.
В судовому засіданні прокурор просила у зв`язку із декриміналізацією злочинів передбачених статтями 364 та 367 КК України кримінальну справу в частині обвинувачення підсудного про вчинення злочинів передбачених ч.2 ст. 364 та ч.2 ст.367 КК України закрити за відсутністю в його діях складу злочину та засудити його за ч.2 ст.176 КК України, в редакції кримінального кодексу України 1960 року.
Підсудний ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України та ч.2 ст.176 КК України, в редакції кримінального кодексу України 1960 року, не визнав, проти закриття кримінальної справи за статтями 364 частиною 2 та статтею 367 частиною 2 КК України заперечував, просив суд постановити відносного нього виправдувальний вирок, оскільки вважає, що в його діях відсутній склад злочину передбачений інкримінованими йому органами досудового слідства статтями.
У судовому засіданні ОСОБА_9 пояснив, що він з 25.10.1994 року працював суддею Печерського районного суду м.Києва, а з 24.06.1998 року головою цього суду, де була дуже висока завантаженість кожного судді, що зменшувала можливість здійснення належного контролю за роботою секретарів судових засідань і секретарів канцелярій з цивільних та кримінальних справ. Наголосив, що по кожному із зазначених в обвинувальному висновку епізодів він виносив судові рішення з дотриманням процесуальних законів (кримінального та цивільного), належним чином їх виготовлював та проголошував, розглядались справи законним складом суду.
Допитані під час досудового та судового слідства свідки, зазначали, що жодних претензій до нього не мають. Жоден із свідків - будь-то прокурор, адвокат, підозрюваний, секретар судового засідання чи інші особи, не підтвердив того, що вироки постановлялись не в нарадчій кімнаті і не проголошувались у повному обсязі. Під час судового засідання були допитані свідки, яки повідомили, що за видачею копії вироку суду вони не звертались, як і з заявами про ознайомлення з протоколами судових засідань.
Стосовно не направлення ним на виконання вироків до органів внутрішніх справ, а також не виготовлення та не направлення виконавчих листів, то відповідно до вимог Інструкції з діловодства це є обов`язком відповідного працівника суду, будь-то канцелярії суду чи секретаря судового засідання. У той же час, ОСОБА_9 наголосив, що навантаження у Печерському районному суді м.Києва тоді, як і зараз, було самим найвищим ніж по всім судам України, у зв`язку із чим можливо і були затримки щодо звернення вироків до виконання, але це в першу чергу пов`язано з суб`єктивними обставинами, а саме фізичними можливостями людей у зв`язку з великим навантаженням, на підтвердження чого, прокурором надані відповідні статистичні та аналітичні довідки.
За епізодом ОСОБА_12 , то ОСОБА_9 стверджує, що касаційне подання було відкликане прокурором, а тому вирок набрав законної сили, тим паче, що про час вирішення питання щодо зняття арешту з майна був повідомлений прокурор, який будь-яких заперечень до суду не надав та постанову не оскаржив, як і інші учасники процесу.
Крім того, ОСОБА_9 наголосив, що приміщення суду, в тому числі його кабінет як голови суду, канцелярія Печерського районного суду були розташовані по вул.Гайцана, 4 у м.Києві, тобто всі справи, які були ним розглянуті передавались до канцелярії суду, а потім до архіву. Внаслідок адміністративно-територіальної реформи фактично до Печерського районного суду м.Києва були приєднанні приміщення Старокиївського суду м.Києв, що розташовані за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик, 42, але обидва приміщення мають власні канцелярію та архів, тому викликає недовіру та зауваження той факт, що всі справи, за якими йому пред`явлено обвинувачення, та в яких на думку слідчих відсутні вироки та підписи у протоколах судових засідань, були вилучені не за адресою розташування Печерського районного суду м.Києва, а саме по вул.Гайцана, 4, а за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик, 42, в той час як матеріали кримінальної справи не містять жодного документу підтверджуючого факт передачі справ. Також ОСОБА_9 зазначив, що у матеріалах кримінальної справи відсутні постанова про порушення кримінальної справи щодо нього по факту порушення вимог КПК України після постановлення вироку стосовно ОСОБА_60 , тобто досудове слідство за даним фактом є неправомірним, оскільки проведено без дотримання вимог ст.98 КПК України.
Крім того, в матеріалах справи міститься постанова Київського обласного суду від 15.06.2001 року якою визнано дії Заступника Генерального прокурора України, при дачі санкції на обшук в службовому приміщенні та житлі судді ОСОБА_9 , 28.05.2001 року неправомірними, як і дії слідчого при проведені обшуку.
Вважає порушення кримінальної справи є політичним переслідуванням, у зв`язку із розглядом ним скарги ОСОБА_63 та її задоволенням, а саме визнання потерпілою за фактом вбивства її сина, а також у зв`язку із розглядом справ пов`язаних із політичними діячами України.
Дослідивши матеріали кримінальної справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності за кожним із 16 епізодів, висунутого ОСОБА_9 обвинувачення та надавши їм належну правову оцінку із врахуванням позиції висловленої прокурором, який брав участь у судовому розгляді справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.2 КПК України (в редакції 1960 року) завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден не винний не був покараний. Статтею 5 КПК України визначалось, що ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановленому законом.
Згідно статті 16-1 КПК України, розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності. Прокурор, підсудний, його захисник чи законний представник, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та їх представники беруть участь у судовому засіданні як сторони і користуються рівними правами та свободою у надані доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом.
Статтею 22 КПК України визначено, що прокурор, слідчий і особа, яка проводить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
При провадженні досудового слідства, дізнання і розгляду кримінальної справи в суді підлягають доказуванню:
1). подія злочину (час,місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину);
2). винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину;
3). обставини, що впливають на ступень тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання;
4). характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння, стаття 64 КПК України (1960 року).
Статтею 67 КПК України (1960 року) визначено, що ніякі докази для суду, прокурора, слідчого і особи, яка проводить дізнання, не мають наперед встановленої сили.
Аналіз матеріалів кримінальної справи та зібраних в ході досудового слідства доказів дає підстави суду стверджувати, що в ході розслідування даної справи були допущені грубі порушення норм кримінально-процесуального кодексу, які не можуть пройти повз увагу суду при дачі правової оцінки інкримінованим діям підсудного ОСОБА_9 .
Відповідно до Інструкції з діловодства у Верховному Суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.03.1997 року за №82/1886, яка діяла в період з 1997 року по 08.04.2003 року, голова суду здійснює загальне керівництво роботою канцелярії суду, а завідувач канцелярії організовує роботу канцелярії, керує роботою секретарів, діловодів, друкарок, архіваріусів, та саме на завідуючу канцелярією покладається один із обов`язків розподіл кореспонденції, що надійшла до суду та контроль, а також контроль за своєчасною відправкою справ зі скаргами, поданнями, протестами до вищої ланки суду та витребуваних для перевірки порядком нагляду.
На секретарів судів покладається ведення діловодства судових справ, зокрема: реєстрація, облік і зберігання справ кримінальних, цивільних, про адміністративні правопорушення та інших справ і матеріалів., ведення картотек, журналів, нарядів; оформлення документів по зверненню до виконання вироків, рішень, ухвал, постанов суду і контроль за одержанням повідомлень про виконання; підготовка і передача до архіву закінчених провадженням справ; підготовка та видача копій судових рішень та інших документів.
На секретаря судового засідання покладається, зокрема: ведення протоколів судових засідань; оформлення справ після їх розгляду; виписування виконавчих листів у справах.
На підтвердження вини ОСОБА_9 , за обвинувальним висновком одним із доказів порушення ним вимог ст.ст.324,355 КПК України, є дані з протоколів виїмки від 15.03.2002 року, відповідно до яких в приміщенні канцелярії по кримінальним справам Печерського районного суду м.Києва, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик, 42-а виявлені та вилучені кримінальні справи відносно ОСОБА_11 ; ОСОБА_16 ; відносно ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 ; ОСОБА_21 ; відносно ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ; ОСОБА_24 ; ОСОБА_47 ; відносно ОСОБА_55 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_58 та від 26.03.2002 року, відповідно до якого в приміщенні за тією ж адресою було виявлено та вилучено кримінальну справу стосовно ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_66 .
Даними з протоколів огляду вказаних кримінальних справ від 18.03.2002 року, 19.03.2002 року, 16.05.2002 року, де виявлено не підписаний головуючим по справам суддею ОСОБА_9 протоколи судових засідань.
У той же час з постанови слідчого про проведення виїмки було зазначено адресу її проведення: АДРЕСА_2 , у той час як виїмку проведено за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, не зазначений механізм переміщення вказаних вище кримінальних справ з приміщення архіву по вул.Гайцана, 4 (де був розміщений Печерський районний суд м.Києва під час роботи ОСОБА_9 ) до приміщення канцелярії по АДРЕСА_3 , що повинно було бути перевірено слідчим у контексті пояснень підозрюваного, з приводу того, що ним вироки по вказаним справам були виготовлені у повному обсязі та передані для долучення до справ.
Крім того, відповідно до Інструкції, справа яка розглянута по суті, передається до канцелярії суду, а потім до архіву, виключно при її належному оформленні, що включає, відповідно до розділу 7 Інструкції - складання опису з переліком документів, які знаходяться в справі, на якій кількості сторінок, наявності повного тексту вироку, рішення, постанови суду та протоколу судового засідання. У зв`язку із чим, враховуючи, що вказані справи були вилучені з канцелярії суду, які до цього перебували в архіві суду, розташованому за іншою адресою, справи були оформлені належним чином та відповідали вимог Інструкції, про що, також свідчить відсутність в матеріалах кримінальної справи актів та доповідних записок, відповідальних працівників суду, щодо неналежного оформлення даних справ.
Крім того, згідно протоколу виїмки від 28.03.2002 року, у приміщенні Печерського районного суду м.Києва, за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик, 42-а було виявлено та вилучено обліково-статистичні картки на вказані кримінальні справи Форма №3, у яких відсутня інформація про звернення до виконання вироків стосовно засуджених.
Інструкцією передбачено, що виключно на секретаря суду покладається обов`язок по веденню картотек, складанню карток, зокрема форми №3, у зв`язку із чим відсутність інформації у вказаній формі, не може свідчити про наявність вини підсудного, оскільки він на мав відношення щодо заповнення вказаних карток.
У той же час, відповідно до п.9.17 Інструкції, після набрання вироком законної сили секретар судового засідання, колегії заповнює довідку для органів слідства за формою №6 про результати судового розгляду; за підписом головуючого довідка повертається органові слідства, що закінчував справу. В той же час інформація про направлення або не направлення вказаної форми звітності відсутня, та дане питання залишилось поза увагою органів досудового слідства.
Органом досудового слідства не встановлений механізм вручення копій вироків засудженим, що діяв у Печерському районному суді і був передбачений нормативними актами з питань діловодства, не досліджене питання якими нормативними документами на посадових осіб, зокрема голову суду, а саме ОСОБА_9 , у той період, що йому інкримінується, було покладено обов`язок надання особисто копій вироків засудженим; виготовлення, саме ним, виконавчих листів; звернення ним вироків до виконання, оскільки відповідно до Інструкції з діловодства, цей обов`язок був передбачений у працівників суду завідувача канцелярії, секретаря суду, секретаря судових засідань тощо.
Як доказом порушення підсудним ОСОБА_9 вимог ст.ст.401,404 КПК України органом досудового слідства зазначені запити до Печерського районного суду про надання інформації щодо листування з приводу результатів розгляду кримінальних справ, у тому числі щодо ОСОБА_11 ; ОСОБА_16 ; ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 ; ОСОБА_21 ; ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ; ОСОБА_24 ; ОСОБА_47 ; ОСОБА_55 , ОСОБА_65 , ОСОБА_57 та ОСОБА_58 та відповідь суду про відсутність такого листування. Проте у т.19 а.с.207 міститься відповідь в.о.голови Печерського районного суду не про відсутність листування, а про неможливість надання такої інформації на запит прокуратури, а органом досудового слідства не з`ясована причини неможливості надання такої інформації, а зроблений висновок є лише припущеннями, яке не ґрунтуються на фактах.
Крім того, по-першому епізоду, до матеріалів кримінальної справи долучений друкований на комп`ютерній техніці вирок щодо ОСОБА_11 (т.32, а.с.313-316), підписаний підсудним, і на кожній сторінці якого мається відтиск печатки Печерського районного суду, що спростовує висновки обвинувачення про порушення ОСОБА_9 вимог ст.ст.324,335 КПК України.
Як на доказ в обвинувальному висновку за даним епізодом є посилання на відповідь кримінально-виконавчої інспекції Печерського району про те, що вирок відносно ОСОБА_11 на виконання не надходив (т.19 а.с.117), але вказана відповідь стосується лише періоду 1997-2000 р., у той час як вирок стосовно ОСОБА_11 було постановлено 29.03.1996 року, тобто у попередньому році, ніж зазначено у відповіді.
Крім того, доказом вчинення ОСОБА_9 злочину за першим епізодом є також і протокол огляду реєстру вихідної пошти Печерського районного суд, відповідно до якого листування по справі щодо ОСОБА_11 після постановлення вироку взагалі відсутнє (т.19 а.с.201-203), але з даного протоколу вбачається, що досліджувався реєстр за 1996 рік, лише за березень, у якому є запис до 27 березня, тобто ще до постановлення вказано вироку, а саме 29.03.1996 року.
Як вбачається з матеріалів справи, по другому епізоду, у січні 1999 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_67 було надано доручення прокурору м.Києва детально перевірити одну із скарг ОСОБА_12 щодо постановлення вироку, чи набрав він законної сили, чи вирішено питання щодо майна ОСОБА_12 та які заходи реагування вжито, з встановленням строку до 25.01.1999 року (т.6 а.с.94). У той же час, в матеріалах справи є довідка складена ст. прокурором відділу державного обвинувачення у судах ОСОБА_68 від 21.01.1999р., у якій зазначено про відкликання прокуратурою поданого раніше подання на вирок та набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_12 чинності (т.6 а.с.95).
Таким чином, твердження органу досудового слідства, що розгляд підозрюваним клопотання ОСОБА_12 щодо скасування арешту, мав місце у той час, коли вирок суду не набрав законної сили, спростовується наданими обвинуваченням доказами, зокрема вказаною вище довідкою.
Доказом вчинення ОСОБА_9 злочину за третім епізодом є також протокол огляду реєстру вихідної пошти Печерського районного суд, відповідно до якого листування по справі щодо ОСОБА_15 після постановлення вироку відсутнє (т.19 а.с.201-203), але з даного протоколу вбачається, що досліджувався реєстр лише за квітень-грудень 1997 року, за подальший період обставини листування не з`ясовані. Крім того, у т.19 а.с.143 міститься довідка про судимість ОСОБА_15 , станом на 18.03.2002 року, у якій зазначена інформація щодо засудження останнього 11.04.1997 року, таким чином зазначена інформація була отримана статистичним центром, що спростовує обставини порушення ОСОБА_9 вимог ст.ст.401, 404 КПК України.
Стосовно п`ятого епізоду, то з матеріалів справи, а саме ухвали Верховного Суду України від 14.03.2003 року (т.32 а.с.38-39), вбачається, що Печерським районним судом під головуванням судді ОСОБА_9 приймалось судове рішення про направлення справи в частині обвинувачення ОСОБА_21 за ч. 3 ст.101 КК України на додаткове розслідування, що спростовує доводи обвинувачення стосовно не вирішення даного питання підсудним та не прийняття відповідного рішення.
З показів допитаних на досудовому слідстві у якості свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , за шостим епізодом, встановлено, що вони оплатили визначені вироком Печерського районного суду під головуванням судді ОСОБА_9 штрафи, квитанції про сплату штрафів надали до суду, отримували у суді копію вироку. У той же час у копіях матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , відсутні квитанції та розписки засуджених про отримання вироків, які мають приєднуватися та зберігатися при справі, але відповідно до Інструкції з діловодства, обов`язок щодо долучення вказаних документів до справи є у відповідального працівника суду, а саме секретаря суду та секретаря судових засідань, та жодним чинному не є обов`язком судді.
Крім того, на а.с.144,145 т.19 міститься довідка про судимість ОСОБА_22 та ОСОБА_23 станом на 18.03.2002 року, у якій зазначено про їх засудження вироком від 30.07.1997 року, проте, як би вирок відносно останніх не був звернутий до виконання, дана інформація була б відсутня у статистичного центру, яким вносяться вказані відомості.
По-сьомому епізоду, до матеріалів кримінальної справи долучений друкований на комп`ютерній техніці вирок щодо ОСОБА_24 (т.32 а.с.317-319), підписаний ОСОБА_9 , і на кожній сторінці якого мається відтиск печатки Печерського районного суду, будь-яких доказів, з боку обвинувачення, щодо сумнівів походження даного документу не надано.
Крім того, органом досудового слідства допущена суперечливість обвинувачення за сьомим епізодом пред`явленого ОСОБА_9 , зокрема порушення ним взаємовиключних норм КПК України (ст.332 та ст.344 КПК України).
По восьмому епізоду, з протоколу огляду кримінальної справи ОСОБА_25 та з копій матеріалів кримінальної справи (т.3 а.с.1-5, 23-27) вбачається наявність вироку, який складається з вступної, мотивувальної та резулятивної частин. З показів свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_69 , даних на досудовому слідстві (т.15 а.с.68, 74-75), та копій квитанцій (т.15 а.с.67) вбачається, що штраф по вироку сплачений. Крім того, т.15 а.с.70 міститься довідка про судимість ОСОБА_25 , станом на 19.07.2001 року, у якій зазначено про його засудження вироком від 16.09.1997 року, за відсутності вироку суду та не здійснення дій щодо його виконання, дана інформація була б відсутня у статистичному центрі та не знайшла свого відображення у вказаній довідці. Таким чином, спростовуються дані, зазначені у обвинувальному висновку за даним епізодом.
По дев`ятому епізоду, з протоколу огляду кримінальної справи щодо ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 та з копій матеріалів кримінальної справи (а.с.1-5, 151-155 т.3) вбачається наявність вироку, який складається з вступної, мотивувальної та резулятивної частин, таким чином, дані обставини свідчать про відсутність порушення ОСОБА_9 вимог ст.ст.332-335 КПК України.
Під час досудового слідства, по десятому епізоду, був допитаний у якості свідка ОСОБА_70 , який був прокурором та приймав участь у справі щодо ОСОБА_32 за ст..ст.86-1, 165 ч.2, 194 ч.2 КК України, ОСОБА_29 за ст..ст.86-1,165 ч.2 КК України, ОСОБА_31 за ст..ст.86-1,165 ч.2 КК України, ОСОБА_30 за ст..86-1, 165 ч.2 КК України, та зазначав, що справа розглядалась суддею Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_9 , у відкритому судовому засіданні за участі секретаря судових засідань, підсудних та захисників. Дана справа перебувала на контролі в Генеральній прокуратурі, у зв`язку із чим він щомісячно надав інформацію про хід судового розгляду. Він особисто приймав участь у даній справі до закінчення судового слідства, виступав у судових дебатах, був присутній при висловленні останнього слова підсудними (т.29 а.с.34-36). Про повний та всебічний розгляд вказаної справи суддею ОСОБА_9 зазначали також свідки ОСОБА_71 , ОСОБА_29 , ОСОБА_72 (т.29 а.с.51-53, 160-163, 202-204), які пояснювали, що досудове слідство тривало по справі більше ніж півтора роки, після надходження справи до суду було проведено велику кількість судових засідань, більше 20, на яких вони були присутні. Проголошення вироку відбувалось за участі усіх учасників судового процесу, та протягом тривалого часу, текст проголошеного вироку співпадав із текстом вироку отриманого ними у суді.
Крім того, органом досудового слідства, висунуто обвинувачення ОСОБА_9 , за даним епізодом у службовій недбалості, якою завдано істотної шкоди правам, свободам та інтересам громадян суб`єктам кримінального судочинства, що охороняється законом, але органом досудового слідства не визначено кому саме з громадян така шкода заподіяна та дані особи не визнанні потерпілими по справі, позбавивши їх можливості захищати свої інтереси, у разі їх порушення.
Аналогічна ситуація, щодо одинадцятого епізоду, так слідчим пред`явлено ОСОБА_9 обвинувачення у службовій недбалості, що завдало істотної шкоди правам, свободам та інтересам ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , але в порушення вимог ст.49 КПК України, їх не визнано, в установленому порядку, потерпілими, таким чином позбавлено можливості захисту їх прав у разі їх порушення.
По дванадцятому епізоду, з протоколу огляду кримінальної справи щодо ОСОБА_47 та з копій матеріалів кримінальної справи (а.с.324-327 т.32) вбачається наявність вироку, який складається з вступної, мотивувальної та резулятивної частин, таким чином, дані обставини свідчать про відсутність порушення ОСОБА_9 вимог ст.ст.332-335 КПК України.
Крім того, доказом порушення ОСОБА_9 вимог ст. ст.401,404 КПК України слідчий зазначає також протокол огляду реєстру вихідної кореспонденції Печерського районного суду, у якому відсутнє листування по справі ОСОБА_47 після проголошення вироку (т.19 а.с.201-203), але на зазначених аркушах справи міститься протокол огляду реєстру вихідної кореспонденції Печерського суду лише за листопад 1999 року.
У той же час, в т.19 а.с.150 міститься довідка про судимість ОСОБА_47 , у якій зазначено інформацію про його засудження Печерським районним судом м.Києва 03.11.1999 року, що свідчить про отримання вказаної інформації статистичним центром, таким чином про її направлення.
За тринадцятим епізодом, з матеріалів справи вбачається, що у т.30 а.с.111 є постанова слідчого від 07.10.2002 року, щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_9 , в тому числі щодо визнання осіб потерпілими, зокрема ОСОБА_73 ; у обвинувальному висновку ОСОБА_49 також зазначений у якості свідків. Під час судового засідання, ОСОБА_49 був допитаний у якості свідка та пояснив, що у вересні 1999 року він звернувся до Печерського суду із позовом про визнання незаконними дій посадових осіб УДАІ МВС України у м.Києві; захисту честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. 13.12.1999 року, суддею ОСОБА_9 було відмовлено у задоволенні його позовних вимог, але у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резулятивні частини рішення, та зазначено, що з повним текстом рішення суду він може ознайомитися в канцелярій суду. На неодноразові звернення до судді ОСОБА_9 , протягом тривалого часу він не міг отримати рішення суду та ознайомитися з матеріалами справи. У той же час, у судовому засіданні ОСОБА_49 зазначив, що він використав надане йому законодавством право та оскаржив вказане рішення як в апеляційному, так і касаційному порядку, якими рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Крім того, він звертався до Європейського суду з прав людини, але було відмовлено у відкритті провадження за його скаргою. Також він пояснив, що будь-яких письмових звернень та відповідей від судді ОСОБА_9 , щодо відмови у надані рішення та ознайомлення його з матеріалами справи він не отримував, крім того, безпосередньо до канцелярії суду, по даних питань він не звертався.
Органом досудового слідства, зазначається про те, що саме через неналежне виконання службових обов`язків та несумлінне ставлення до них ОСОБА_9 , останній був зобов`язаний надіслати сторонам копії касаційних скарг; справу направити до касаційної інстанції, ознайомити сторони з матеріалами справи та видати копію рішення суду, у той же час матеріали вказано кримінальної справи не містять інформації щодо покладання обов`язку по виконання вказаних дій саме на ОСОБА_9 як суддю та голову суду, у той же час Інструкцією з діловодства передбачено, що виконання вказаних дій є прямим обов`язком працівників суду, зокрема секретаря судового засідання, секретаря суду та контролю за їх належним виконанням з боку завідуючого канцелярією.
За чотирнадцятим епізодом, з матеріалів справи, що після проголошення вироку за заявою ОСОБА_51 його неодноразово привозили із СІЗО до Печерського районного суду для ознайомлення з матеріалами справи з метою реалізації його прав, передбачених ст.350 КПК України. У той же час органом досудового слідства, заперечення та пояснення ОСОБА_9 , щодо вручення обвинуваченому ОСОБА_53 копії вироку не перевірялись, після повернення справи з апеляційної інстанції, як і стосовно ознайомлення останнього з матеріалами справи, наявність розписок засудженого та виконання судом вимог ст.349 КПК України. Крім того, із матеріалів особової справи щодо засудженого ОСОБА_51 вбачається, що останнім неодноразово порушувався порядок перебування у СІЗО, а саме непідкорення розпорядженням, відмова від виходу з камери, відмова від отримання кореспонденції та інші, з приводу чого долучені відповідні рапорти та рішення щодо застосування стягнення. Таким чином, вбачається, що органом досудового слідства односторонньо перевірено інформацію за даним епізодом, без перевірки інформації наданої стосовно поведінки засудженого ОСОБА_54 , наявності інформації щодо його ознайомлення з матеріалами справи та іншого.
Крім того, ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення у службовій недбалості, що завдало істотної шкоди правам, свободам та інтересам ОСОБА_51 , але в порушення вимог ст..49 КПК України, останнього не визнано потерпілим, позбавлено можливості, у разі порушення його прав та інтересів, захищати свої інтереси в судовому засіданні.
За п`ятнадцятим епізодом, в ході досудового слідства у якості свідка був допитаний ОСОБА_65 (т.29 а.с.14-17), який пояснив, що він особисто отримував копію друкованого вироку суду на 6-8 сторінках, які він надав до Харківського РУ ГУ МВС України у м.Києві та свідок ОСОБА_57 (т.29 а.с.7-9), який зазначив, що після винесення вироку за ним здійснював нагляд дільничний інспектор, та він перебував на обліку у кримінально-виконавчій інспекції.
Крім того, т.19 а.с.152-153 справи міститься довідка про судимість ОСОБА_55 та ОСОБА_65 , станом на 18.03.2002 року, з яких вбачається, що інформація про засудження вказаних осіб вироком від 09.03.2000 року, тобто її наявність у статистичному центрі, що було б неможливим у разі порушення ОСОБА_9 вимог ст.ст.401,404 КПК України.
За шістнадцятим епізодом, органами досудового слідства ОСОБА_9 інкримінується вчинення службової недбалості, що потягло за собою спричинення тяжких наслідків державним інтересам, при постановлені 25 грудня 2000 року вироку у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_74 .
Дії ОСОБА_9 кваліфіковані по даному епізоду за частиною 2 статті 367 КК України.Між тим, за приписами частини 1 статті 113 КПК України (в редакції 1960 року)досудове слідство проводиться лише після порушення кримінальної справи і в порядку, встановленому цим Кодексом.
Норма, закріплена в частині 1 статті 113 КПК України, означає, що слідчі дії можуть провадиться тільки після винесення постанови про порушення кримінальної справи. Виняток з цього правила містить частина 2 статі 190 КПК України.
Як встановлено в ході судового розгляду справи у матеріалах даної кримінальної справи постанова слідчого про порушення кримінальної справи до даному епізоду відсутня, а тому досудове слідство в цій частині, в порушення вимог частини 1 статті 113 КПК розпочалось і проводилось без постанови про порушення кримінальної справи, що є грубим порушенням норм кримінально-процесуального законодавства, а здобуті в ході слідства докази є недопустимими.
Сам же, ОСОБА_60 , як вбачається із матеріалів справи до правоохоронних органів і зокрема органів прокуратури у встановленому порядку із письмовою заявою щодо порушення кримінальної справи стосовно неправомірних дій ОСОБА_9 не звертався, відсутня така заява і в матеріалах кримінальної справи.
Допитаний в судовому засіданні з цього приводу підсудній ОСОБА_9 пояснив, що ані він, ані його захисник із даною постановою під час слідства ознайомлений не були.
Згідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказі на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухваленні законного рішення у справі.
Таким чином, оскільки слідчі дії за цим епізодом були проведені з порушенням вимог кримінально-процесуального кодексу, то здобуті в ході проведення цих слідчих дій докази робить їх недопустимими, а тому суд виключає вказаний епізод із обвинувачення ОСОБА_9 .
Статтею 25 КПК України (1960 року)визначено, що прокурор зобов`язаний в усіх стадіях кримінального судочинства своєчасно вживати передбачених законом заходів до усунення всяких порушень закону, від кого б ці порушення не виходила.
Відповідно до Наказів Генерального прокурора України «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», яки діяли з 1996 року по 2002 роки, у наглядовому провадженні в обов`язковому порядку зосереджуються, зокрема план судового слідства, записи про його хід із зазначенням змісту досліджених доказів, промова в судових дебатах, довідки про результати розгляду справи судом, про ознайомлення з протоколом судового засідання та з апеляціями інших учасників процесу, а також копії судових рішень.
З досліджених під час судового слідства наглядових проваджень (зазначених органом досудового слідства як докази) по кримінальним справам стосовно ОСОБА_11 (т.25а.с.63-82), ОСОБА_12 (т.6 а.с.3-162), ОСОБА_15 (т.25 а.с.83-109); ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 (т.25 а.с.110-202); ОСОБА_21 (т.25 а.с.15-62); ОСОБА_24 (т.25 а.с.220-232); ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 (т.7 а.с.3-138); ОСОБА_75 та ОСОБА_37 (т.7 а.с.139-374); ОСОБА_55 , ОСОБА_57 , ОСОБА_65 та ОСОБА_58 (т.25 а.с.272-351); ОСОБА_62 (т.8 а.с.128-242) вбачається, що в майже усіх містяться записи про хід судових засідань, які за змістом та датами співпадають з протоколами судових засідань, яки велись під час розгляду вказаних кримінальних справ. У той же час, не всі наглядові провадженні містять у собі інформацію щодо апеляційного чи касаційного оскарження вироків по даним справам; у довідках по кримінальним справам, зокрема щодо ОСОБА_15 ; ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 ; ОСОБА_47 ; ОСОБА_55 , ОСОБА_58 , ОСОБА_64 , ОСОБА_76 ; міститься інформація щодо вироку, його стислий зміст, та те, що порушень судом при розгляді справи не допущено та зазначено: «Вирок законний та обґрунтований» ,
Жодне з перелічених вище наглядових проваджень не містить інформації: щодо відсутності вироку; розгляду справи не належним складом суду, або за відсутності прокурора; проголошення суддею не повного тексту вироку; не виготовлення та не отримання вироку у визначений законодавством строк; звернення прокурора до суду щодо ознайомлення з протоколом судового засідання та відмову суду щодо в ознайомленні.
Згідно пояснень свідків наданих під час досудового слідства, а також допитаних під час судового слідства, зокрема:
ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 - які працювали секретарями судових засідань, та за участі яких розглядались кримінальні справи під головуванням судді ОСОБА_9 , свідчили, що ними складався протокол судового засідання, який підшивався до матеріалів кримінальної справи та віддався на підпис ОСОБА_9 .. Розгляд справ завжди відбувався за участі секретарів судових засідань, прокурорів, захисників (за їх наявності), підсудних та потерпілих (за їх наявності). Вирок завжди проголошувався суддею у повному обсязі, а в подальшому вручався або надсилався учасникам процесу.
ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_70 , які пояснювали, що вони працювали на посадах помічників різних прокуратур та приймали участь як державні обвинувачі по відповідним кримінальним справам, які розглядались суддею ОСОБА_9 . Судові засіданні відбувались у відповідності до КПК України, після закінчення судового слідства та дебатів, суддя видалявся до нарадчої кімнати по виходу з якої проголошувався вирок (постанова). З питаннями щодо ознайомлення з протоколами судових засідань не звертались, копії вироків отримувались та зберігались у наглядових провадженнях щодо відповідних кримінальних справ.
ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 які пояснювали, що працювали адвокатами, та здійснювали захист прав та інтересів засуджених, яких-небудь нарікань щодо судового розгляду справ не мають, розгляд кримінальних справ під головуванням судді ОСОБА_9 проводився у чіткій відповідності до КПК України, вирок проголошувався суддею у повному обсязі у присутності усіх учасників процесу; з заявами щодо отримання копій вироків та ознайомлення з протоколами судових засідань не зверталися.
ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , які пояснювали, що вони були визнанні потерпілими по відповідним кримінальним справам, судом вони повідомлялись про розгляд справи, та деякі з них приймали участь у судових засіданнях. Більшість з них була обізнана щодо прийнятих судом рішень, оскільки були присутні при проголошені вироків (постанов), інші участі у судових засіданнях не приймали, копій відповідних судових рішень не отримували, але навіть під час досудового слідства за обвинувачення ОСОБА_9 , до суду з заявами про отримання таких рішень не звертались, в апеляційному порядку їх не оскаржували та бажання знайомитися з протоколами судових засідань не виявили.
ОСОБА_11 , який пояснював, що обставин розгляду справи він не пам`ятає, але вирок відносно нього був проголошений у судовому засіданні, копію вироку він не отримував, оскільки не звертався до суду, як і не подавав заяв щодо ознайомлення з протоколом судового засідання. Аналогічні пояснення, за кожною окремою кримінальною справою надавались свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_69 , ОСОБА_28 , ОСОБА_106 , ОСОБА_29 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_65 , ОСОБА_109 ..
Покази підсудного ОСОБА_9 та допитаних у справі свідків слід визнати достовірними та такими, що не викликають у суду сумнівів.
Відповідно до постанови Київського обласного суду від 15 червня 2001 року скаргу ОСОБА_9 задоволено, визнано дії заступника Генерального прокурора України ОСОБА_110 при дачі санкції на обшук в службовому приміщенні та житлі судді ОСОБА_9 28 травня 2001 року в період виконання обов`язків Генерального прокурора України неправомірними; визнано дії слідчого з особливо важливих справ прокуратури м.Києва ОСОБА_111 при проведенні ним обшуків у службовому приміщенні та житлі судді ОСОБА_9 29 та 30 травня 2001 року неправомірними. Дана постанова суду відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.10.2001 року змінена, в частині виключення з неї вказівки про те, що ця постанова не підлягає оскарженню, в решті постанову залишено без змін.
Таким чином, вилучені під час обшуку речі, зокрема системні блоки комп`ютерів та принтери, а також проведенні щодо цих предметів різноманітні експертизи є недопустимі докази.
Органами досудового слідства стверджується, що за всіма епізодами висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, як за частиною 2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України, так і за частиною 2 статті 176 КК України в редакції 1960 року, його діями як судді, спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держава України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади, в особі Печерського районного суду м. Києва, створено обстановку, що істотно ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя та завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам і законним інтересам окремих громадян.
По деяких епізодах, зокрема 1,2,3,6,8,9,11,12,15 суспільно небезпечне діяння, поставлене в провину ОСОБА_9 органами досудового слідства розцінено, як таке що містить два склади злочинів, передбачених частиною 2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України.
Злочини, передбачені статтями 364 та 367 КК України, які інкримінуються ОСОБА_9 є злочинами з матеріальним складом, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони яких є наслідки у виді заподіяння істотної шкоди об`єктам кримінально-правової охорони, зазначеним у диспозиції частини 1 статті 364 КК України. Об`єктом цих злочинів є нормальна діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Аналіз зазначених норм права в аспекті фактичних обставин справи дає підстави зробити висновок, що коли службова особа, визначення якої дається в статті 18 КК України і примітці до статті 364 КК України (під яке попадає слідчий, прокурор чи суддя), зловживає службовим становищем і посягає на правовідносини в сфері правосуддя, які охороняються групою самостійних норм закону про кримінальну відповідальність, то таке зловживання має кваліфікуватися за однією із відповідних статей за такі злочини.
Зазначене зловживання не потребує окремої кваліфікації за статтею 364 КК України. Винятки можуть бути в тому разі, коли зазначений суб`єкт злочину, окрім злочину проти правосуддя, вчиняє інше діяння, що охоплюється диспозицією статті 364 КК України і утворює реальну сукупність.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що висунуте ОСОБА_9 обвинувачення за частиною 2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України має неконкретний характер, оскільки в ньому не зазначено яким чином та за допомогою яких саме повноважень ОСОБА_9 мав реальну можливість впливати на об`єкт кримінального переслідування.
Грубі порушення норм кримінально-процесуального кодексу допущені органами досудового слідства і по інших епізодах, які інкримінуються ОСОБА_9 , як вчинення зловживання службовим становищем та службової недбалості, які кваліфікуються за статтями 364 та 367 КК України.
Водночас, суд враховуючи те, що на день розгляду судом даної кримінальної справи редакція статей 364 та 367 КК України, вчинення яких інкримінується ОСОБА_9 , перетерпіла значну зміну редакцій в частині їх диспозицій, суд виходить із наступного.
Так, Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-УІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері антикорупційної державної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі Закон №126-УІІ), який набув чинності 4 червня 2014 року внесено зміни до пункту 3 примітки до статті 364 КК, який застосовується і для визначення складів злочинів, передбачених статтями 364, 367 КК України, де поняття «істотна шкода» як ознака складу злочину інкримінованого ОСОБА_9 за частиною 2 статті 364 КК України та частино 2 статті 367 КК України змінилась.
Законом України №126-УІІ було викладено в новій редакції пункти 3 і 4 примітки до статті 364 КК, у яких містяться нормативні визначення для складів злочинів у сфері службової діяльності ознак «істотна шкода» та «тяжкі наслідки».
До набрання чинності Закону України №1261-УІІ, зокрема на час коли підсудному інкримінується вчинення службових злочинів, тобто у період з березня 1996 року по грудень 2000 року, ознака «істотна школа» у складах злочинів, передбачених статтями 364-367 КК України, розумілась як така, що охоплює і суспільно небезпечні наслідки у вигляді майнової шкоди, і наслідки у вигляді шкоди немайнової.
Так, законодавець вживав у пункті 3 примітки статті 364 КК України формулювання «Якщо [істотна шкода] полягала (полягає) у заподіянні матеріальних збитків». Сполучник «якщо» прямо вказував на можливість заподіяння істотної шкоди у вигляді, відмінному від матеріальних збитків.
Судова практика спрямовувалась відповідно до роз`яснення, даного в абзаці третьому пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №15 «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень»: «Якщо шкода полягає у заподіянні суспільно небезпечних наслідків нематеріального характеру, питання про її істотність вирішується з урахуванням конкретних обставин справи. Зокрема, істотною шкодою можуть визнаватися порушення охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (право на свободу й особисту недоторканість та недоторканість житла, виборчі, трудові, житлові права тощо), підрив авторитету та престижу державної влади чи органів місцевого самоврядування, порушення громадської безпеки та громадського порядку, створення обстановки й умов, що утруднюють виконання підприємством, установою, організацією своїх функцій, приховування злочинів».
З набранням чинності Законом №1261-УІІ виклад пункту 3 примітки статті 364 КК зазнав змін, оскільки законодавець уже не використовує у нормативних визначеннях ознаки «істотна шкода» сполучник «якщо» і тому чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у 100 (сто) і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.
Водночас, суд вважає, що диспозиція частини першої статті 364 і частини першої статті 367 КК України, якими передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).
Таким проявом немайнової шкоди, який міг би бути інкримінований підсудному за частиною2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України, як заподіяння істотної шкоди (за ознакою підриву авторитету судових органів), є позбавлення права засуджених за вироками постановленими під головуванням ОСОБА_9 в інкримінований йому період, якби наслідки цього заподіяння досягли б розміру, що у 100 (сто) і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Так, за конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру ("істотної шкоди" чи "тяжких наслідків") із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (соціального, політичного, морального, організаційного чи, іншого характеру), можуть бути із: спричинення фізичної шкоди - витрати на лікування чи протезування потерпілої особи; порушення законних прав та інтересів громадян - витрати на відновлення таких прав (виплати незаконно взятому під варту чи ув`язненому або незаконно звільненому з роботи чи навчання, відшкодування за невиконання судового рішення, компенсацію шкоди від поширення відомостей, які ганьблять особу тощо); політичної шкоди (витрати на проведення нових виборів та заходів антитерористичного характеру тощо); організаційної шкоди (витрати на відновлення роботи установи).
При цьому суд вважає, що у обвинувальному висновку мало б бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру також мало б бути належним чином підтверджено ( в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
Однак з обвинувального висновку порушення цього конституційного права осіб, які були засуджені вироками під головуванням підсудного не дістало грошової оцінки (не доведено, що у зв`язку засудженням та відновленням їх прав вони зазнали майнових витрат, що перевищують 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).
Указана обставина внаслідок набрання чинності Законом № 1261-VII з визначенням "істотної шкоди" залежно від її розміру (що перевищують 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) дає підстави для висновку, що "істотна шкода" як суспільно небезпечні наслідки діянь, передбачених частиною 1 статті 364 і частиною 1 статті 367 КК України стали формалізованими, що виключає кваліфікацію вчиненого ОСОБА_9 за частиною 2 статті 364 і частиною 2 статті 367 КК України.
19 квітня 2000 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі). У ньому, зокрема, зазначається, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, окрім випадків, коли вони скасовують або пом`якшують кримінальну відповідальність особи. За загальним правилом, пом`якшення покарання здійснюється шляхом зміни санкції статті кримінального закону.
Такий висновок Суду відповідає вимогам статті 5 КК, згідно якої закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Аналогічні вимоги обов`язковості ретроактивного застосування кримінального закону, який скасовує караність діяння, містяться у статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції), яка є частиною національного законодавства України та в практиці Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд).
Так, у рішенні у справі Scoppola v. Italy (№ 2) (2009) Європейський суд поклав в основу правової позиції щодо тлумачення частини першої статті 7 Конвенції те, що в європейському та міжнародному масштабі склався консенсус стосовно обов`язковості ретроактивного застосування кримінального закону, який скасовує караність діяння.
На підтвердження вказаного висновку Європейський суд посилався на частину 1 статті 49 Хартії основних прав Європейського Союзу 2000 року (далі - Хартія), яка містить імперативну вимогу щодо зворотної дії в часі закону, який передбачає більш м`яке покарання, а також - на тлумачення цього положення Судом Європейського Союзу в рішенні у справі Silvio Berlusconi and Others (2005), де зазначено, що в цій справі до заявників не був застосований не просто закон, який пом`якшує покарання, а закон, що насправді скасовував злочинність. Таким чином, Європейський суд визначив, що попри свій буквальний зміст частина перша статті 49 Хартії передбачає й обов`язковість зворотного застосування закону, який скасовує злочинність діяння. Висновок Європейського суду у справі Scoppola v. Italy (№ 2) (2009) про те, що частина перша статті 7 Конвенції включає також і позитивну гарантію ретроактивного застосування до особи закону, що скасовує злочинність діяння, зобов`язує застосовувати практику Європейського суду, якою забезпечується дотримання принципу верховенства права і законності, згідно зі статтями 8, 9 КПК.
З огляду на наведене, суд вважає, що незастосування нової редакції примітки 3 до статті 364 КК України, що виникла на підставі Закону № 1261-VII, до кримінально-правових ситуацій, які виникли раніше, зокрема в кримінальній справі щодо підсудного ОСОБА_9 за частиною 2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України становитиме порушення статті 58 Конституції України та статті 7 Конвенції.
Суд погоджується з тим, що у зв`язку з внесенням на підставі Закону № 1261-VII змін до примітки статті 364 КК відбулося звуження змісту кримінально-правового поняття "істотна шкода" (і "тяжкі наслідки"), тобто сталася часткова декриміналізація, зокрема, таких діянь, як зловживання владою або службовим становищем і перевищення влади або службових повноважень, що дає підстави стверджувати про відсутність в діях ОСОБА_9 складів злочинів, передбачених частиною 2 статті 364 та частиною 2 статті 367 КК України.
Окрім того, ОСОБА_9 обвинувачується за частиною 2 статті 176 КК України (в редакції 1960 року).
Так, за змістом обвинувального висновку висунуте ОСОБА_9 обвинувачення ґрунтується на тому, що він 11 січня 1999 року задовільнив вимоги ОСОБА_12 про зняття арешту з майна, який був накладений органами слідства при розслідувані кримінальної справи щодо неї, не дивлячись на те, що не мав права вирішувати це питання із посиланням на положення статей 409, 411 КПК України, оскільки вирок щодо неї не набрав законної сили.
Разом з тим, з таким висновком органів досудового слідства суд погодитися не може виходячи з наступного.
Як установлено судом, в матеріалах кримінальної справи знаходиться наглядове провадження прокурора по кримінальній справі ОСОБА_12 , в якому міститься переписка між Заступником Генерального прокурора України та прокурором м. Києва, із якої вбачається, що за повідомленням прокуратури м. Києва, яке адресувалося Заступнику Генерального прокурора України вирок стосовно ОСОБА_12 набрав законної сили, оскільки принесене 11 червня 1996 року прокурором касаційне подання на вирок щодо засудження ОСОБА_12 було ним відкликане 17 червня 1996 року т. 6 а.с. 3-162, а.с. 91, 95, 99.
Допитаний у судовому засіданні підсудний ОСОБА_9 також стверджував, що на момент розгляду заяви про зняття арешту із майна ОСОБА_12 йому було відомо, що вирок відносно ОСОБА_12 набрав чинності зі слів працівників канцелярії суду та голови суду, які йому повідомили подання прокурора було відкликане, крім того при розгляді заяви ОСОБА_12 у справі брав участь прокурор, який не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_12 і питання про те, що вирок не набрав законної сили ним в ході розгляду заяви не піднімалось.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що той факт, що підсудний ОСОБА_9 розглянув заяву ОСОБА_12 до набрання чинності вироку щодо її засудження та в порушення вимог КПК України в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження та спростовується дослідженими судом доказами, які містяться в наглядовому провадженні прокурора, показами підсудного ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_112 , які були оголошені судом. Вказані докази судом визнаються достовірними та такими, що не викликають у суду сумнівів.
Згідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вина не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, додержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднується з такими ж положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, яка ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-УІ, суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у справі «Barbera,Messeguand Jabardov.Spain» (п.146) від 06.12.1988р. Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справ з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинувачені і будь-який сумнів має тлумачиться на користь підсудного».
В рішенні ЕСПЛ у справі Вассіліоса Ставрополуса проти Греції (п.39) від 27.09.2007 року, суд вважає, що на підставі принципу «in dubio pro reo» (сумніви тлумачаться на користь підсудного), який представляє собою приватне вираження принципу презумпції невинуватості, не повинно існувати ніякої якісної відмінності між виправдувальним вироком, зважаючи на відсутність доказів і виправдувальним вироком у зв`язку з констатацією безсумнівної невинуватості особи. У дійсності, виправдувальні вироки не розрізняються залежно від підстав, прийнятих до уваги в кожному окремому випадку суддею в кримінальному процесі.
Згідно роз`яснень, даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.
Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість підсудного ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому діянь передбачених частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 367 КК України та частиною 2 статті 176 КК України (в редакції 1960 року) не доведена вище приведеними доказами, які визнаються такими, що не викликають у суду сумніву, беручи до уваги викладене, суд вважає, що в діяннях ОСОБА_9 не встановлено складу злочинів передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України та ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року) і тому щодо нього необхідно постановити виправдувальний вирок, визнавши його невинуватим.
Цивільний позов та судові витрати відсутні.
Речові докази, відповідно до ст.81 КПК України, - дві відеокасети із записом під час обшуку у Печерському районному суді м.Києва від 29.05.2001 року, які знаходяться на зберіганні у слідчому відділі прокуратури м.Києва, - необхідно залишити зберігати з матеріалами справи.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 81,323-324 КПК України, суд, -
ЗАСУДИВ :
ОСОБА_9 - за частиною 2 статті 364 КК України, частиною 2 статті 367 КК України, частиною 2 статті 176 КК України, в редакції КК України 1960 року, визнати невинуватим та виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.
Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 до вступу вироку в закону силу - у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання скасувати.
Речові докази - дві відеокасети із записом під час обшуку у Печерському районному суді м.Києва від 29.05.2001 року, які знаходяться на зберіганні у слідчому відділі прокуратури м.Києва, - залишити зберігати з матеріалами справи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти діб з моменту його проголошення.

СУДДЯ: ОСОБА_1