Дата документу 09.03.2017 Справа № 554/213/17
№ 1-кс/554/1889/17
№ 554/213/17

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.03.2017 м. Полтава
Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого відділу СУ ГУ НП у Полтавській області капітана поліції ОСОБА_3 у кримінальному провадженні

№ 0000487 від 07.10.2016 року з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 263 КК України про арешт майна,-

в с т а н о в и в:

06.03.2017 року до суду надійшло зазначене вище клопотання, яке погоджене з прокурором ОСОБА_4 .
Ініціатор клопотання просить слідчого суддю накласти арешт на автомобіль марки ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_5 .

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 підтримав клопотання, просить його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Власник майна ОСОБА_5 у судове засідання не викликався, оскільки слідчим даний транспортний засіб не вилучався.

Заслухавши пояснення слідчого, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку:

в даний час СУ ГУ НП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження 0000487 від 07.10.2016 року з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 263 КК України.

Із клопотання слідує, що 09.02.2017 року близько о 18 год. 40 хвилин під час обшуку автомобіля ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , у присутності ОСОБА_5 проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 09.02.2017 року, в ході якого виявлено та вилучено гільзи стріляні калібру 9 мм у кількості 11 штук, рамка зі стволом та рукояткою пістолета № НОМЕР_2 , корпус РПГ 22, металеву коробку з порошкоподібною речовиною білого кольору.

10.02.2017 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, 17.02.2017 року повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри.

Згідно даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 значиться ОСОБА_5 .

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з положеннями Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.) (далі Конвенція) учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зазначені міжнародні гарантії прав людини на недоторканість житла, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканість прав власності нормативно визначені в Конституції України та є, відповідно до положень ст.2 КПК України загальними засадами кримінального провадження.

В обґрунтування доводів, вказаних у клопотанні слідчий послався на те, що вказаний вище автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому може бути пошкоджений, перетворений чи відчуджений. Даний автомобіль є знаряддям вчинення злочину, оскільки зберіг на собі сліди, а тому з метою його збереження необхідно накласти на нього арешт.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що вогнепальна зброя та бойові припаси було вилучено у автомобілі, який належить підозрюваному ОСОБА_5 , таким чином вилучено майно знаходилося у даному транспортному засобі та перевозилося у ньому.
З урахуванням цього, вважаю, що автомобіль може мати значення для кримінального провадження як речовий доказ та нього слід накласти арешт в частині заборони розпорядження, відчудження.

Однак, слідчий не надав слідчому судді переконливих доводів щодо необхідності позбавлення права власника користуватися даним транспортним засобом, оскільки будь яких слідчих дій з цим автомобілем проводити не планує, даних про те, що підозрюваний зможе його умисно пошкодити, перетворити не надав.

З цих підстав, вважаю, що клопотання підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.170 КПК України,слідчий суддя,-
у х в а л и в:
клопотання слідчого відділу СУ ГУ НП у Полтавській області капітана поліції ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000487 від 07.10.2016 року з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 263 КК України про арешт майна задовольнити частково.
Накласти арешт на автомобіль марки ВАЗ 2108, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_5 , із забороною розпоряджатися та відчуджувати його.

В іншій частині клопотання відмовити.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого відділу СУ ГУ НП у Полтавській області капітана поліції ОСОБА_3 .

Особа, яка не була присутня при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, яка не була присутня у судовому засіданні в цей же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя: ОСОБА_1
Повен текст ухвали виготовлено та проголошено 13 березня 2017 року о 09 годині 10 хвилин.