11-кп/775/233/2017(м)
266/295/17

Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2017 року м. Маріуполь
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінеральні води Ставропольського краю, громадянина України, з вищою освітою, працюючого заступником начальника другого району з ВПК ДП «Маріупольський морський торговельний порт», одруженого, раніше не судимого, мешкаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1
визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним строком 1 рік
ВСТАНОВИЛА:
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за вчинення кримінального правопорушення при наступних обставинах.
14.11.2016 року о 16 год. 50 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух на перехресті вул. Флотської - вул. Латишева - вул. Ушакова - вул. Повстання - пров. Федорова у Приморському районі м. Маріуполя, діючи у порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху, будучи неуважним, належним чином не стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміни, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу в зоні дії дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2, зліва направо відносно руху транспортного засобу.
В результаті дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції незаконний та підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає, що до ОСОБА_7 повинно було застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк. Просить вирок скасувати, постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які не погодились з доводами апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Висновки суду про винність ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій в апеляційному порядку не оспорюються.
Визначені у ст.ст. 50, 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним і достатнім для досягнення цієї мети.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру він, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Вимоги апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ґрунтуються виключно на міркуваннях щодо підвищеної небезпеки для держави та суспільства дорожньо-транспортних пригод.
Однак, апеляційна скарга не містить, і колегія суддів також не знаходить жодного обґрунтування того, яким чином вказані факти свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання та без відбування призначеного покарання. Тоді як ступень тяжкості вчиненого злочину в сукупності з іншими обставинами, зазначеними у ч. 1 ст. 65 КК України, брався до уваги й отримав відповідну оцінку при вирішенні цього питання судом першої інстанції.
Врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише загальних ознак протиправного діяння, взятих абстрактно, поза зв`язком із особливостями конкретного кримінального правопорушення й даними про особу обвинуваченого, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.
ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, займається суспільно-корисною працею, має родину та міцні соціальні зв`язки, за місцем мешкання та роботи характеризується виключно позитивно (а.с. 38-39), свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв органам досудового розслідування та суду у встановленні істини у справі, повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду, спричинену потерпілій (а.с. 18, 40-41, 42), сама потерпіла під час розгляду справи надала заяву до суду з проханням не притягувати ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності (а.с. 43), аналогічну заяву надала і суду апеляційної інстанції, обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено.
Покарання, призначене обвинуваченому, відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки визначено в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до положень загальної частини КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, конкретних обставин даного провадження. На думку колегії суддів по своєму виду і розміру призначене покарання ОСОБА_7 є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Також з вищенаведених підстав не можуть бути задоволені апеляційні вимоги прокурора про призначення обвинуваченому додаткового покарання, оскільки всі обставини даного провадження враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Окрім наведеного апеляційна скарга прокурора в частині скасування звільнення від відбування призначеного покарання не може бути задоволена і з огляду на те, що в апеляційній скарзі не зазначено, що судом обвинуваченому призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим погіршується становище обвинуваченого.
Виходячи з наведеного, на переконання колегії судів, обрання обвинуваченому форми реалізації кримінальної відповідальності з реальним відбуттям призначеного покарання та призначенням додаткового покарання не ґрунтується на правильному застосуванні кримінального закону та є явно несправедливою внаслідок суворості, тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
З урахуванням індивідуальних ознак скоєного злочину, даних про особу ОСОБА_7 та обставин що пом`якшують покарання, його поведінки після вчинення злочину, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, який погоджує колегія суддів, про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання та без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду ухвалений законно і обґрунтовано і підстав для його скасування або зміни не має, апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку в Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня проголошення.

Судді: