Ухвала
іменем україни

23 травня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000176 за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_5 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 лютого 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє Кролевецьким районним судом
10 серпня 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
звільненого 29 січня 2015 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 3 дні,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі статей 71, 72 цього Кодексу до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду від 10 серпня 2012 року й остаточно призначено засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , щодо яких судові рішення не оскаржуються.
Вирішено питання про процесуальні витрати й речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості за крадіжки, повторно вчинив аналогічний злочин за таких обставин.
12 березня 2015 року близько 19 год. цей засуджений за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також зі ОСОБА_10 , матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном проникли у приміщення сараю домогосподарства ОСОБА_11 , розташованого на АДРЕСА_2 , і таємно викрали звідти 53 зубці чавунних батарей та інші вироби з металу загальною вартістю 3749,04 грн, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.
Викрадене майно засуджені винесли на присадибну ділянку господарства, завантажили на найнятий ними автомобіль марки «ФІАТ ДИСАТО» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_12 й вивезли за межі домоволодіння потерпілої з метою здачі в пункт прийому металобрухту. Однак поблизу будинку АДРЕСА_3 автомобіль із викраденими речами було затримано працівниками міліції.
Апеляційним судом вирок змінено: виключено з мотивувальної частини посилання на вчинення засудженими злочину у співучасті зі ОСОБА_10 та вказано про скоєння ними таких дій за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. У решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на неналежну перевірку судом його доводів про непричетність до крадіжки. Зокрема, як стверджує ОСОБА_5 , він не вступав у попередню змову з іншими засудженими на вчинення цього злочину, а лише погодився на пропозицію раніше не знайомого ОСОБА_10 допомогти йому за 50 грн транспортувати вироби з металу, вважаючи, що ці вироби й домогосподарство належать останньому. Водночас скаржник звертає увагу на те, що винесені із сараю ОСОБА_11 речі попередньо були викрадені з її житлового будинку, в тому числі шляхом демонтажу батарей та руйнування системи опалення, однак усі засуджені свою причетність до проникнення в житло та вилучення звідти будь-якого майна заперечували, й осіб, котрі вчинили ці дії, органами досудового розслідування та судом не встановлено. Суд апеляційної інстанції, на думку ОСОБА_5 , всупереч вимогам ст. 419 КПК України належним чином не перевірив аналогічних доводів, викладених у поданих в його інтересах апеляційних скаргах, не дав на них вичерпних відповідей і помилку місцевого суду не виправив. Крім цього, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону скаржник посилається на недослідження апеляційним судом показань обвинувачених, даних у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, котрі частково підтримали касаційну скаргу з доповненнями, просили скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах, викладених у скарзі, а також захисник додатково послався на незаконність використання судом як доказів даних протоколу огляду автомобіля свідка ОСОБА_13 , не санкціонованого слідчим суддею, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами.
Посилання засудженого у скарзі на недоведеність його участі у крадіжці з викладенням власної версії подій стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.
При цьому були предметом ретельної перевірки суду, знайшли належну критичну оцінку й аргументовано спростовані аналогічні наведеним у касаційній скарзі доводи ОСОБА_5 про те, що він не мав наміру вчинити крадіжку, а лише на пропозицію ОСОБА_10 допомагав вивезти металеві вироби, не усвідомлюючи факту їх викрадення.
Визнаючи такі доводи безпідставними, суд послався у вироку на послідовні показання засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які не суперечили свідченням самого ОСОБА_5 щодо дій, об`єктивно вчинених усіма співучасниками. Зокрема, з наведених показань слідувало, що ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вчинити крадіжку металевих речей із нежитлового будинку, на що вони погодилися. Як зазначали вказані засуджені, по дорозі на місце злочину вони зустріли ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , й останній приєднатися до них на пропозицію ОСОБА_10 . У подальшому, за свідченнями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , вони вчотирьох пізно ввечері зайшли через город на подвір`я, через незачинені двері проникли у сарай, побачили там велику кількість металевих речей, у тому числі демонтовані елементи системи опалення, у цілковитій темряві, підсвічуючи лише мобільним телефоном, винесли їх через город до ставка, завантажили на замовлений ОСОБА_10 автомобіль під керуванням ОСОБА_13 та вивезли за межі домогосподарства.
Обидва названі засуджені зазначали, що викрадене майно вони повезли до пункту прийому металобрухту, проте по дорозі були затримані працівниками міліції. При цьому ОСОБА_9 стверджував, що відповідно до попередньої домовленості одержані від реалізації металу кошти вони планували поділити порівну на чотирьох, тобто ОСОБА_5 мав одержати спільного злочинного доходу, а не 50 грн, як він вказував у своїх показаннях та зазначає у касаційній скарзі.
Наведені свідчення узгоджувалися з іншими доказами, зміст яких докладно наведено у вироку, у тому числі з показаннями свідка ОСОБА_15 . Як зазначав названий свідок, ввечері 12 березня 2015 року до них із ОСОБА_14 підійшов спочатку ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , який запропонував допомогти перенести металобрухт. За словами ОСОБА_15 , вони з ОСОБА_14 відмовилися, оскільки зважаючи на пізній час усвідомлювали факт злочинного походження металу, а ОСОБА_5 погодився.
В основу висновків суду щодо спрямованості умислу цього засудженого обґрунтовано покладено і показання у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 , згідно з якими висловлювання ОСОБА_5 під час сварки з іншими співучасниками свідчили про його обізнаність щодо вчинення крадіжки.
Обрані засудженими час, місце та спосіб вилучення й переміщення матеріальних цінностей підтверджено також показаннями свідка ОСОБА_13 про перевезення ним увечері виробів із металу, які завантажувалися в автомобіль на березі ставка, і даними протоколу огляду місця події з фототаблицями, в якому зафіксовано обстановку вчинення злочину та відповідну слідову картину (т. 1, а. к. п. 20-42).
Проаналізувавши подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності і взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що на момент вчинення засудженими поставлених їм за провину дій протиправність останніх була очевидною для кожного, у тому числі для ОСОБА_5 . При цьому суд узяв до уваги, що цей засуджений разом з іншими співучасниками прибули до домоволодіння ОСОБА_11 у темний час доби, зайшли на подвір`я не через хвіртку або ворота, а через город з боку ставка, виносили з господарської будівлі велику кількість майна, не вмикаючи світла, а підсвічуючи лише мобільним телефоном. Крім цього, незважаючи на наявність під`їзду до помешкання потерпілої з боку центрального входу, засуджені переміщували металеві вироби не через ворота на вулицю а також через город до ставка, і вказали ОСОБА_12 під`їхати для вивезення металу саме у вказане місце.
Зазначені обставини, які не заперечуються і самим ОСОБА_5 , з достатньою переконливістю свідчили про усвідомлення ним, як і ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , факту незаконного заволодіння чужим майном та намагання приховати свою злочинну діяльність.
Виходячи з наведеного судом правильно встановлено, що спільні та узгоджені дії всіх засуджених, у тому числі ОСОБА_5 , були об`єднані єдиним умислом на таємне викрадення майна ОСОБА_11 . При цьому кожен із них, виконуючи відведену йому функцію, сприяв реалізації такого умислу. Юридична оцінка вказаних дій як вчинених за попередньою змовою групою осіб ґрунтується на вимогах ч. 2 ст. 28 КК України.
Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи захисника, наведені у судовому засіданні касаційного суду, щодо незаконності огляду автомобіля свідка ОСОБА_13 , у результаті якого одержано використані при ухваленні вироку докази.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Таким чином, вказаною правовою нормою передбачено дві рівнозначні альтернативні підстави вважати законним проникнення до володіння особи, одним із різновидів якого є транспортний засіб, та проведення у них процесуальних дій: добровільна згода на це володільця або ухвала слідчого судді про надання відповідного дозволу.
Згідно з дослідженими судом письмовими доказами огляд автомобіля свідка ОСОБА_13 , у результаті якого виявлено та вилучено предмети злочину, проведено за письмовою згодою володільця, що ґрунтується на вимогах ч. 1 ст. 233 КПК України (т. 2, а. к. п. 11).
Крім цього, обставин, підтверджених даними цього протоколу, факту перевезення в автомобілі ОСОБА_13 вилучених з домогосподарства потерпілої металевих речей не заперечував у судовому засіданні і сам засуджений.
Виходячи з наведеного дані зазначеного протоколу обґрунтовано покладені судом в основу вироку як допустимі докази.
Не ставлять під сумнів законності та обґрунтованості вироку і доводи засудженого про те, що предмети злочину демонтовані батареї опалення та інші вироби з металу попередньо були викрадені з житлового будинку потерпілої та перенесені у сарай, однак він до цих дій непричетний, та осіб, котрі їх вчинили, органами досудового розслідування та судом не встановлено.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Винятки з даного правила допускаються виключно у разі прийняття судом рішення про покращення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
В усіх інших випадках суд не вправі змінювати обвинувачення, у тому числі в будь-який спосіб збільшувати обсяг протиправних дій, поставлених особі за провину, чи розглядати справу щодо інших осіб, яким звинувачення не висувалося.
Як убачається з матеріалів справи, проникнення у житловий будинок ОСОБА_11 та викрадення звідти будь-якого майна ОСОБА_5 , як і іншим співучасникам злочину, відповідно до обвинувального акта не інкримінувалося. Виходячи з наведеного обставини вчинення таких протиправних дій не належали до предмету доказування у межах даного судового провадження, і суд був позбавлений процесуальних повноважень вирішувати питання про винуватість у їх скоєнні обвинувачених або інших осіб.
Разом із тим згідно з висунутим обвинуваченням, визнаним доведеним за результатами судового розгляду, ОСОБА_5 та інші засуджені вчинили крадіжку з проникненням до господарської будівлі сараю, тобто іншого приміщення, призначеного для розміщення матеріальних цінностей. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», такі дії утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Кваліфікація дій ОСОБА_5 за вказаною нормою закону про кримінальну відповідальність є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України й у касаційній скарзі не оспорюється.
Призначене цьому засудженому покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційними скаргами на вирок, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, належним чином перевірив викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими та зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Посилання засудженого у скарзі як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на нездійснення апеляційним судом дослідження показань обвинувачених, даних у суді першої інстанції, є неспроможними.
Згідно з приписами частини 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для дослідження у судовому засіданні апеляційного суду показань обвинувачених, даних у місцевому суді, встановлено не було і стороною захисту не доведено, а тому суд другої ланки, обмежившись аналізом у своїй ухвалі таких свідчень і висновків місцевого суду за результатами їх дослідження, встановленого законом порядку апеляційного розгляду не порушив.
При цьому суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою показань усіх обвинувачених, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленому ст. 23 КПК України принципу безпосередності судового розгляду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скарзі, про необхідність скасування вироку та ухвали на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2