Провадження № 1-кс/592/4468/16

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2016 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми - ОСОБА_1 ,
з участю секретаря - ОСОБА_2 ,
особи, яка подала скаргу,- ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
слідчого СВ Сумського ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність, незаконне закриття кримінального провадження №0001946 та невизнання потерпілим по провадженню, -
ВСТАНОВИВ:
02.12.2016 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність, незаконне закриття кримінального провадження №0001946 та невизнання потерпілим по провадженню.
В обгрунтування своїх вимог заявник зазначає, що ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.04.2016, було розпочато кримінальне провадження № 0001946 від 28.04.2016 року.
В ході досудового слідства скаржником було написано клопотання про визнання його потерпілим по провадженню № 0001946 від 28.04.2016 року та ознайомлення з матеріалами справи, але йому була винесене постанова про відмову, у зв"язку з чим для з`ясування своїх прав та процесуального статусу скаржник звернувся до процесуального керівника по справі прокурора Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , який в своїй відповіді № 109-1019-16 від 26.08.2016 зазначив, що кримінальне провадження розпочато за заявою скаржника, і відомості, внесені до ЄРДР, мають дані про нього , як потерпілу особу, та відповідно вимог та приписів КПК він наділений всіма правами потерпілого.
23.11.2016 після спілкування з слідчим, стосовно визнання скаржника потерпілим та надання для ознайомлення матеріалів справи, старший слідчий ОСОБА_5 виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0001946 від 28.04.2016 року, яку вручив ОСОБА_3 24.11.2016 року.
Свою постанову старший слідчий ОСОБА_5 ґрунтує на наступному: В першому абзаці ним зазначається, 25.03.2016 року ОСОБА_6 з метою віднайти роботу завітав до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зустрів військового який йому і надав для вручення повістку.
Скаржник зазначає , що у разі отримання повістки та неявки до військового комісаріату, у нього настає відповідальність згідно з чинним законодавством, тобто сама повістка є обліковим документом і у відповідних журналах про видачу, або вручення для видачі ставиться запис.
Особа, що передала повістку, на думку скаржника, вчинила декілька протиправних дій: недбале відношення до служби , тобто не виконала поставлений наказ та її дії призвели до розголошення інформації, що може бути віднесена до інформації для службового користування, а також фактично розголосив інформацію стосовно ОСОБА_3 , що має конфіденційний характер. ОСОБА_6 , з огляду на те, що скаржник є офіційно безробітнім та проживає за вказаною у військовому комісаріаті адресою, фактично привласнив владні повноваження, тобто, згідно з нормами чинного законодавства. Виходячи з того, що скаржник не навчається, не працює, повістки в ЖЕК, як зазначив начальник, не передавались, то виходячи з норм чинного законодавства, повістку скаржнику повинен вручити військовослужбовець зі складу військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 . Але з слідчим була проігнорована інформація, що повинна бути внесена до ЄРДР.
Також і до своєї заяви що була написана дільничному, а також слідчому судді були додані докази на яких ОСОБА_6 представляється співробітником ІНФОРМАЦІЯ_2 , відображений факт підробки підпису полковника ОСОБА_7 його заступником ОСОБА_8 , погрози в бік скаржника, та ігнорування відомостей про вчинення кримінально карних діянь підлеглими, також це було зазначено в заявах та поясненнях до них. В останньому абзаці слідчий ОСОБА_5 зазначає що відповідно до ст. 358 повістка до ІНФОРМАЦІЯ_1 не є документом, та через це не підпадає під предмет злочину.
На повістці, що ОСОБА_3 намагався вручити ОСОБА_6 ,стоїть гербова печатка ІНФОРМАЦІЯ_1 , та підробний підпис на місці підпису військового комісару, який збігається з підписом, що знаходиться на іншій повістки, який в присутності скаржника був підроблений п іншою особою.
В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу із зазначених підстав та просив задовольнити.
Прокурор та слідчий вважають скаргу безпідставною та просять відмовити в її задоволенні посилаючись на те , що повістка , яку намався вручити ОСОБА_3 . ОСОБА_6 не є офіційним документом , а тому непідпадати під поняття предмету злочину, передбаченого ст. 358 ч.1 КК України. Крім того , дії посадових осіб СМВК , які виписали повістку та передали її ОСОБА_6 для вручення ОСОБА_3 , не є неправомірними діями у відношенні ОСОБА_3 , так як посадові особи СМВК виконували покладені на них обов"язки щодо уточнення облікових даних призовників та направлення їх для проходження медичної комісії з метою подальшого призову до ЗС України.Жодним документом не заборонено вручення повісток цивільними особами за дорученням працівників СМВК. Під час проведення розслідування орган досудового розслідування позбавлений можливості вилучити саму повістку про виклик ОСОБА_3 до СМВК у зв"язку з відсутністі такої, про що зазначив в своїх поясненнях ОСОБА_6 , зазначивши , що повістка після того , як ОСОБА_3 відмовився отримати її, була знищена.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження за скаргою ОСОБА_3 та матеріали кримінального провадження №0001946, прийшов до наступного висновку.
Положеннями ст.55 КПК України передбачено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Згідно ч.2 ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають у особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Частиною 2 ст.56 КПК України, передбачено, що під час досудового розслідування потерпілий має право на негайне прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, визнання його потерпілим; отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; заявляти відводи та клопотання; подавати докази на підтвердження своєї заяви; брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносяться до протоколу, а також знайомитися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участі; отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування, вчиняти інші процесуальні дії.
Таким чином, КПК України не передбачає прийняття органом досудового розслідування будь-якого процесуального документа про визнання особи потерпілою, а вручення пам`ятки про права та обов`язки потерпілого свідчить про те, що особа яка отримала таку пам`ятку має право користуватися правами потерпілої у вказаному кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.
Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави.
Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст.5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Виходячи з аналізу положень ст.ст.9, 91, 92, 93 КПК України, слідчий зобов`язаний повно і всебічно з`ясувати усі обставини справи і зібрати на їх підтвердження відповідні докази у кримінальному провадженні, в тому числі шляхом проведення відповідних слідчих дій.
Згідно із ч.1 ст.223 КПК України, слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети (ч.2 ст.223 КПК України).
Таким чином, слідча дія є системою кримінальних процесуальних правил і умов, що здійснюються уповноваженою на те особою у кримінальному провадженні з метою виявлення, вилучення, дослідження і фіксації доказів.
Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.
Частиною 1 ст.303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та якими особами.
Встановлений ч.1 ст.303 КПК України перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування є вичерпним.
Пунктом 3 частини 1 ст.303 КПК України встановлено, що на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Частиною першою статті 306 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу з урахуванням положень глави 26 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст.304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформляється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Із скарги вбачається та не заперечується слідчим, що копію постанови про закриття кримінального провадження №0001946 від 23.11.2016 року заявник отримав 24.11.2016 року.
Скарга на постанову слідчого про закриття провадження подана ОСОБА_3 до суду 02.12.2016 року, тобто в межах десяти днів з дня отримання копії постанови.
Крім того, слідчий суддя встановив, що 23.11.2016 року ст. слідчий СВ Сумського ВП (м. Суми) ГУНП у Сумській області ОСОБА_5 виніс постанову про закриття кримінального провадження №0001946 від 28.04.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, з підстави - відсутності події кримінального правопорушення (а.с.5).
Постанова слідчого мотивована тим, що відсутня подія кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, оскільки при проведенні досудового розслідування досліджено та проаналізовано матеріали кримінального провадження, однак події встановлено не було (а.с. 5).
Виходячи з аналізу вимог ст.284 КПК України, закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, тому прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали кримінального провадження №0001946 від 28.04.2016 року, вважає, що вказана вище вимога закону ст. слідчий СВ Сумського ВП (м. Суми) ГУНП у Сумській області ОСОБА_5 дотримана і постанова про закриття кримінального провадження винесена на законних підставах після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.
Як вбачається зі змісту зазначеної постави підставою закриття кримінального провадження є те , що повістка про виклик до СМВК не офіційним документом в розумінні ст. 358 ККУкраїни.
Тому слідчий суддя вважає безпідставним ствердження ОСОБА_3 про те, що слідчий ОСОБА_5 виніс не вмотивовану постанову.
Відповідно до вимог ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Частинами 1, 2 ст.22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
В силу вимог ч.3 ст.93 КПК України, потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної лади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Слідчий суддя встановив, що слідчим проведено комплекс процесуальних дій, відповідно до вимог ч2 ст.93 КПК України, усі засоби для встановлення спірних обставин було слідчим під час досудового розслідування повністю використано. Висновки слідчого про необхідність закриття кримінального провадження вмотивовані на основі аналізу і оцінки зібраних по справі матеріалів і доказів, показань свідків.
Також, слідчий суддя встановив, що доводи заяв ОСОБА_3 та скарги на постанову про закриття кримінального провадження про те, що слідчим безпідставно закрито кримінальне провадження, а дії слідчого ОСОБА_5 є незаконними, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять обґрунтування, яким чином проведення подальших слідчих та процесуальних дій і яких саме дій може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження №00019646 за відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, а відтак такі посилання ОСОБА_3 на незаконність досудового розслідування - безпідставні.
Отже, слідчий суддя погоджується з висновками прийнятої постанови слідчим ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 23.11.2016 року, оскільки відсутні будь-які об`єктивні дані про наявність події кримінального правопорушення, за яким проводиться досудове розслідування, тобто складу злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.
Доводи ОСОБА_3 щодо неповноти досудового розслідування та порушень КПК під час досудового розслідування і необхідності скасування оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження під час розгляду скарги, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.
До вказаного висновку слідчий суддя прийшов, виходячи з аналізу вимог кримінального процесуального законодавства України та практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.
Так, відповідно до правового висновку Європейського суду, висловленого в п.29 рішення у справі «Павлюлінець проти України» від 06.09.2005 року, право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією.
З огляду на викладене, а також враховуючи, що обставини, які б викликали сумнів у повноті, всебічності та неупередженості дослідження обставин кримінального провадження, що стало підставою для винесення постанови від 23.11.2016 року про закриття кримінального провадження, не встановлено; висновки та процесуальне рішення слідчого ОСОБА_5 відповідають вимогам кримінального процесуального закону і ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження; в скарзі ОСОБА_3 не наведено переконливих доводів, які б стверджували про те, що шляхом проведення додаткових дій будуть встановлені достатні дані, які б виключали підстави для закриття кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.
При цьому, слідчий суддя вважає, що право ОСОБА_3 на доступ до правосуддя, передбачене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - не порушено.
Так, з правового висновку Європейського суду, висловленого у п.п.44, 45 рішення у справі «Принц Ліхтенштейну ОСОБА_9 проти Німеччини» від 12.07.2001 року, вбачається, що «право на доступ до суду гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду у такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (…). Якщо дане обмеження відповідає таким принципам, то воно не становить порушення статті 6 Конвенції. У цьому контексті необхідно нагадати, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні. Це є особливо актуальним стосовно права доступу до суду, з огляду на те провідне місце, яке право на справедливий судовий розгляд посідає в демократичному суспільстві (…)».
Аналогічний правовий висновок про те, що «право на суд» не є абсолютним, висловлено Європейським судом у п.53 у рішенні в справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року.
При цьому, ОСОБА_3 не позбавлений права на звернення до суду в порядку цивільного чи адміністративного судочинства у випадку порушення або невизнання, на її думку, її законних прав з боку державних установ чи органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб з позовами про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до ч.1 ст.307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.303, 304, 305, 306, 309, 395 КПК України,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні вимог скарги ОСОБА_3 на бездіяльність, незаконне закриття кримінального провадження №0001946 та невизнання потерпілим по справі, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський райсуд м. Суми шляхом подачі в 5-денний строк з дня оголошення ухвали апеляційної скарги.

Суддя підпис ОСОБА_1
Згідно з оригіналом.
Суддя: