Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000472 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком від 26 квітня 2007 року за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, звільненого 08 липня 2010 року умовно-достроково, на 1 рік 7 місяців 6 днів,

засуджено: до покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 185 КК України на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні повторно шести епізодів крадіжок чужого майна з проникненням у інше приміщення за таких обставин.
03 червня 2015 року у вечірній час засуджений з метою крадіжки переліз через паркан на подвір`я домогосподарства ОСОБА_7 на АДРЕСА_2 , звідки викрав майно вартістю 345,89 грн.
Він же повторно з 09-го по 15 лютого 2016 року, в зазначеному населеному пункті шляхом вільного доступу викрав насосні станції із подвір`я домогосподарств, а саме: ОСОБА_8 у АДРЕСА_3 вартістю 689,06 грн, ОСОБА_9 у пров. Лиманному, 21 вартістю 1700 грн, ОСОБА_10 на АДРЕСА_4 вартістю 1892, 75 грн, а 25 квітня 2016 року ОСОБА_11 у пров. Бригадному 1-а вартістю 1500 грн.
04 березня 2016 року в нічний час ОСОБА_6 шляхом вільного доступу через незамкнені двері проник до приміщення майстерні у АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_12 , звідки викрав майно вартістю 6326,95 грн. Усього засуджений викрав чужого майна на загальну суму 12 454,65 грн, яким розпорядився на власний розсуд.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення, застосувати положення ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що призначене йому покарання у виді позбавлення волі є явно несправедливим, оскільки суд не повною мірою врахував дані про його особу та обставини конкретної справи. Зокрема, судом не взято до уваги, що він є інвалідом дитинства, у нього відсутня права рука, пошкоджені ступні обох ніг. Не враховано, що викрадене ним майно повернуто потерпілим, які претензій до нього не мають. Злочин він вчинив унаслідок збігу тяжких сімейних обставин та скрутного матеріального становища. Апеляційний суд, як вважає ОСОБА_6 , не перевірив належно висновків місцевого суду з урахуванням наведених обставин, не дав обґрунтованих відповідей на доводи його скарги, ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в скарзі, суд вважає, що скаргу належить задовольнити частково, зважаючи на таке.
Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за частинами 1, 2, 3 ст. 185 КК України ґрунтуються на доказах, зібраних відповідно до вимог КПК України, і в касаційній скарзі не заперечується.
Зі змісту скарги випливає, що ОСОБА_6 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Суд дослідив норми права, передбачені статтями 50 та 65 Кримінального кодексу України, положенням яких встановлений загальний порядок призначення покарання.
Стаття 50. Поняття покарання та його мета
«1. Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 2. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 3. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»
Стаття 65. Загальні засади призначення покарання
«1. Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
2. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів».
Аналіз приписів наведених норм свідчить про те, що суди повинні суворо додержуватися вимог цих норм закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку) тощо.
У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. У випадку, коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.
Також суд констатує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Як убачається з вироку суду, вирішуючи питання про призначення покарання засудженому, суд урахував дані про його особу, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки, обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину; пом`якшуючою обставиною суд визнав щире каяття засудженого.
Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції перевірив доводи викладені в апеляційній скарзі засудженого, про неправильне застосування кримінального закону, що на його думку, потягло за собою суворість призначеного покарання і визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, як видно з ухвали суду, відмовляючи засудженому в задоволенні скарги, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_6 вчинив ряд тотожних корисливих злочинів, один із яких є тяжким, він був раніше судимим, тому призначене покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців буде достатнім для його виправлення.
З урахуванням зазначених обставин суд дійшов обґрунтованих висновків про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання і відсутність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Разом з тим, відповідно до пункту 21 роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7 при вирішенні питання про те, який із передбачених принципів ст. 70 КК України необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупність злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен врахувати крім даних про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
Водночас у результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що призначаючи покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, які є тотожними, суд визначаючи розмір остаточного покарання, застосував принцип часткового складання призначених покарань, при цьому не мотивував у вироку, якими засадами керувався при обранні зазначеного принципу. Отже суд невмотивовано застосував принцип часткового складання.
У даному випадку, виходячи з конкретних обставин справи, тяжкості вчинених злочинів, особи винного, принципу справедливості та індивідуалізації покарання, суд вважає можливим обрати ОСОБА_6 принцип визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді поглинення менш суворого покарання більш суворим (замість часткового складання).
Суд уважає, що покарання у виді трьох років позбавлення волі буде необхідним і достатнім, внесе корективи в соціально-психологічні властивості засудженого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Керуючись статтями 433, 436,438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення« Закону України Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів (ч. 1, 2, 3 ст. 185 КК) шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3