У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 12 квітня 2017 року заяву засудженого ОСОБА_4,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся із заявою про перегляд вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2006 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 12 липня 2007 року щодо нього з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 445 КПК - у зв'язку з ухваленням рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 1 грудня 2016 року у справі «ОСОБА_4 проти України та 3 інші заяви». Просить скасувати судові рішення та закрити провадження у його справі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши викладені в заяві доводи, дослідивши рішення Комітету П'ятої секції Суду від 1 грудня 2016 року у справі «ОСОБА_4 проти України та 3 інші заяви», автентичний переклад якого отримано 30 березня 2017 року з Міністерства юстиції України, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 445 КПК, підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом. Такий перегляд є одним із засобів виконання Україною остаточних рішень Суду у справах, в яких вона є стороною, і покликаний забезпечити вжиття заходів індивідуального характеру, спрямованих на усунення констатованих у цих рішеннях порушень прав конкретної особи та відновлення її попереднього юридичного стану.

Правом на звернення до Верховного Суду України із зазначеної підстави наділена лише особа, на користь якої ухвалено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, її захисник чи законний представник або представник юридичної особи (ч. 2 ст. 446 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Згідно зі ст. 44 Конвенції, остаточними рішеннями Суду є рішення Великої палати та інших палат за умов, зазначених у ч. 2 цієї Статті.

Ст. 37 Конвенції передбачає, що Суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку:

a) що заявник не має наміру далі підтримувати свою заяву; або

b) що спір уже вирішено; або

c) що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.

Як убачається рішення Комітету П'ятої секції Суду від 1 грудня 2016 року у справі «ОСОБА_4 проти України та 3 інші заяви», заявник звернувся до Суду із заявою за п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції, в якій скаржився на надмірну тривалість провадження у справі і відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.

Після невдалих спроб досягти дружнього врегулювання Уряд України повідомив Суд про односторонні декларації з метою врегулювання питань, які порушувались у заявах, та запропонував Суду вилучити заяви з реєстру справ відповідно до ст. 37 Конвенції.

За умовами цих декларацій, Уряд визнав надмірну тривалість кримінальних проваджень і відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту та запропонував виплатити заявникам відповідні суми коштів, які є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. Виплата цих сум становитиме остаточне вирішення справ.

Відповіді заявників про прийняття умов односторонньої декларації Суд не отримав, однак зазначив, що, відповідно до підпункту «с» п. 1 ст. 37 Конвенції, може вилучити заяви з реєстру справ на підставі односторонньої декларації Уряду держави-відповідача, навіть якщо заявники бажають продовження розгляду їхніх заяв. Також Суд наголосив, що якщо Уряд України не дотримається її умов, заяви можуть бути поновлені у реєстрі справ відповідно до п. 2 ст. 37 Конвенції. Враховуючи викладене, Суд вирішив: об'єднати заяви; взяти до уваги умови декларацій Уряду держави-відповідача та засоби забезпечення дотримання зазначених у них зобов'язань; вилучив заяви з реєстру справ відповідно до підпункту «с» п. 1 ст. 37 Конвенції.

Отже, вказане рішення ухвалено не палатою Суду, ним не констатовано порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні судом справи ОСОБА_4 із зазначенням меж цих порушень, а тому це рішення не є остаточним у розумінні ст. 44 Конвенції.

Виходячи з наведеного, підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_4 немає.

Керуючись статтями 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за його заявою про перегляд судових рішень щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3