Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 08 грудня 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2015 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та виправдано в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина
України, раніше судимого вироком

Корольовського районного суду м. Житомира від

04 травня 2007 року за ч. 2 ст. 186 КК України на

4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК

України звільненого від відбування покарання з

випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

постановою Корольовського районного суду

м. Житомира від 03 квітня 2008 року іспитовий

строк скасовано,

засуджено за ч. 2 ст. 121 України на 7 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням не відбутого ОСОБА_6 покарання за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 04 травня 2010 року за ч. 2 ст. 186 КК України, шляхом часткового приєднання вказаного невідбутого покарання, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у справі.
За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
14 жовтня 2009 року близько 19.00 год., ОСОБА_6 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в ході спільного розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних стосунків з останнім під час суперечки в період часу з 19.00 до 21.00 год., умисно наніс ОСОБА_8 чисельні удари кулаками рук та ногами по обличчю, тулубу та верхніх кінцівках, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких він ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.
Крім цього, ОСОБА_6 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, які в причинному зв`язку зі смертю потерпілого не знаходяться.
15 жовтня 2009 року, близько 23.00 год., з метою приховання слідів вказаного злочину, перешкоджання правоохоронним органам розкрити його та притягнути винних до кримінальної відповідальності, виніс труп ОСОБА_8 з будинку на присадибну ділянку власного домогосподарства, де закопав його в землю.
Органами досудового слідства ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що 14 жовтня близько 19.00 год., знаходячись за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході спільного розпивання спиртних напоїв з останнім, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних стосунків з ОСОБА_8 під час суперечки в період часу з 19.00 до 21.00 год., разом з ОСОБА_6 умисно нанесли ОСОБА_8 чисельні удари кулаками рук та ногами по обличчю, тулубу та верхніх кінцівках, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких він ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.
Крім цього, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 заподіяли потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, які в причинному зв`язку зі смертю потерпілого не знаходяться.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року в порядку ст. 365 КПК України 1960 року резолютивну частину вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 змінено. Ухвалено вважати ОСОБА_5 виправданим в зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Відповідно до ст. 72 КК України в строк відбування покарання призначеного вироком суду ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 14 січня 2010 року по 01 березня 2016 року, включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, який перевищує можливий максимальний строк позбавлення волі, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України та звільнено ОСОБА_6 з під варти.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок та ухвалу судів і справу направити на новий судовий розгляд. Вважає, що вирок суду не відповідає вимогам статей 323, 324 КПК України 1960 року так як рішення суду про виправдання ОСОБА_5 ґрунтується виключно на змінених в судовому засіданні показаннях родичів останнього та засудженого ОСОБА_6 . Не погоджується з оцінкою судом доказів у справі та оспорює правильність встановлення фактичних обставин. Наводить доводи щодо неправильного застосування кримінального закону оскільки, на його думку, судом неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_6 через залишення кваліфікуючої ознаки вчинення злочину групою осіб. Зазначає про суперечливість вироку в частині визначення підстави виправдання ОСОБА_5 . Вказує на невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки в ній відсутні, на думку прокурора, обґрунтовані відповіді на доводи його апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за встановлених у вироку обставин підтверджено сукупністю доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог КПК України 1960 року та у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується з виправданням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Проте, обґрунтовуючи свої доводи, прокурор оспорює фактичні обставини справи, вказує на однобічність і неповноту судового слідства та наводить власну оцінку доказам, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України, не віднесена.

Тому колегія суддів при розгляді справи за касаційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду, постановлену щодо цього вироку, виходить із фактичних обставин, установлених рішеннями цих судів.

За змістом ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Колегія суддів установила, що суд першої інстанції належним чином перевірив зібрані у справі докази, в тому числі й ті, на які посилається у скарзі прокурор і дав їм належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК України у їх сукупності і взаємозв`язку.
Твердження прокурора про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України у касаційній скарзі є аналогічними тим, що наведені у його апеляційній скарзі і які були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, ухвала якого є достатньо вмотивованою в цій частині. При цьому, апеляційний суд, слушно в порядку ст. 365 КПК України 1960 року змінив резолютивну частину вироку суду першої інстанції щодо підстави виправдання ОСОБА_5 в зв`язку з чим, доводи касаційної скарги прокурора щодо суперечливості змісту вироку в цій частині є безпідставними.

Зокрема, вказаний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зробленим на підставі досліджених та оцінених наявних у матеріалах справи доказів та встановив, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 324 КПК України 1960 року при постановленні вироку, встановив, що діяння у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_5 мало місце і воно містить склад злочину, однак винуватість останнього у його вчиненні не доведена і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані. Врахувавши, що обвинувачення ОСОБА_5 загалом мало сумнівну основу, а наявність сумнівів не узгоджується з гарантіями, визначеними ст. 62 Конституції України про те, що усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь і наявність сумнівів суперечить стандартам доказування, який застосовується при оцінці доказів з огляду також на практику Європейського суду з прав людини, ОСОБА_5 правильно визнаний не винуватим за пред`явленим обвинуваченням. Тому, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене після повного, всебічного і об`єктивного розгляду пред`явленого обвинувачення, яке правильно визнано недоведеним.

З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів та вважає ухвалу апеляційного суду такою, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року. З висновками апеляційного суду щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і суд касаційної інстанції.
В ході перевірки матеріалів кримінальної справи колегією суддів також не встановлено процесуальних порушень при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду та правильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 при цьому, безпідставними є посилання в касаційній скарзі прокурора про неправильну кваліфікацію дій останнього в зв`язку з зазначенням кваліфікуючої ознаки вчинення злочину групою осіб, оскільки як убачається з вироку, така була виключена з обвинувачення.
Враховуючи викладене, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і скасування судових рішень немає.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Керуючись статтями 394 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІI від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без зміни.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1