Справа № 303/536/13-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий),

ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 та прокурора прокуратури Мукачівського району на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2013 року , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шилівка, Чернівецької області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, із середньою освітою, неодружений, непрацюючий, не судимий,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 ( п`ять ) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.

ОСОБА_7 за ч.5 ст 27, ч.3 ст.185 КК України виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні даного злочину .

Запобіжним заходом до набрання виром законної сили залишено підписку про невиїзд.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 81 КПК України.

Згідно вироку : ОСОБА_7 в період часу з 23:00 години 21.06.2011 року по 01:00 годину 22.06.2011 року за попередньою змовою з особами , матеріали справи щодо яких виділено в окреме провадження, діючи умисно , з корисливих мотивів, погодившись допомогти та сприяти скоєнню ними злочину , на автомобілі марки ВАЗ 21093 , державний номерний знак НОМЕР_1 підвіз їх на місце вчинення злочину, а саме: до новобудови житлового будинку АДРЕСА_2 , став дочікуватися поки останні скоять крадіжку чужого майна шляхом проникнення через незачинене вікно в середину будівлі, звідки викрали товарно-матеріальні цінності на загальну суму 2192 гривень, чим спричинили матеріальної шкоди на вказану суму потерпілому ОСОБА_6 і з викраденим зникли.

Крім того, 02.07.2011 року близько 16:45 годині в смт. Кольчино Мукачівського району по вул.. Шелестівська поблизу будинку № 1 , працівниками міліції в ході проведення оперативної закупки, санкціонованої прокурором Закарпатської області , був затриманий ОСОБА_7 , який цього ж дня приблизно о 16:40 годині , знаходячись в місці масового перебування громадян, а саме по вулиці Корятовича, №13 , напроти приміщення селищної ради , діючи умисно, з корисливих спонукань , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, незаконно збув шляхом продажу за 700 гривень закупникам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 порошкоподібну речовину, яка згідно висновку експерта за № 3/1066 від 09.08.2011 року містить метамфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг якого обмежено, маса якого становить 0,1002 грами.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку та направлення справи на новий судовий розгляд через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування кримінального закону та невідповідності призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. Прокурор звертає увагу на те, що при призначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання судом не у повній мірі враховано: тяжкості вчиненого злочину, характеру та способу його вчинення, даних про особу винного і його ставлення до вчиненого. З цих підстав вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства. Крім того, вказує на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального Закону, в тому числі при дослідженні , оцінці доказів та обґрунтуванні прийнятих рішень .

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати вирок щодо ОСОБА_7 , оскільки вважає , що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про його невинуватість у вчиненні крадіжки з його будинку. Зазначає , що суд першої інстанції невірно дав оцінку дослідженим доказам. З цих підстав просить скасувати вирок та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора , на підтримання поданих апеляційних скарг, пояснення захисника , який вважає апеляційні скарги безпідставними, перевіривши та дослідивши матеріали провадження в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Вирок це основний акт кримінального судочинства. Тільки суд своїм вироком, постановленим у результаті судового розгляду, у разі доведення вини підсудного має право визнати особу винною у вчиненні злочину і піддати кримінальному покаранню (ст.62 Конституції України). У судовому вироку вирішуються і всі інші питання у справі. Саме тому вирок є найважливішим актом правосуддя. Звідси особливі вимоги, що до нього пред`являються.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №3 від 04.06.1993 та №12 від 03.12.1997 Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку вказано, що вирок, постановлений ім`ям України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення необхідно підходити з винятковою відповідальністю, неухильно дотримуючись вимог статей 321-339 КПК.

Таким чином, постановлений з дотриманням закону, на основі ретельного вивчення доказів, за внутрішнім переконанням суддів судовий вирок, що підсумовує розгляд справи

в суді, складає найважливішу частину судового процесу.

Тобто, вирок суду, який постановляється іменем України, є найважливішим актом правосуддя у кримінальних справах і повинен відповідати вимогам статей 321-339 КПК України 1960 року.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 323 КПК України 1960 року, суд повинен оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і постановити законний та обгрунтований вирок.

Згідно ст. 334 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного , з зазначенням мотивів , з яких суд відкидає інші докази.

За змістом ч.1 ст. 344 КПК України (в редакції 1960 року) мотивувальна частина обвинувального вироку повинна починатися з викладу формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

3аконність вироку це його абсолютна відповідність вимогам кримінального і кримінально-процесуального законів. Законним може бути визнаний тільки той вирок, який містить рішення, що відповідають всім вимогам Загальної і Особливої частин кримінального кодексу і інших кримінальних законів.

Для забезпечення законності вироку не менше значення має дотримання порядку судочинства, встановленого кримінально-процесуальним законом. Якщо в ході провадження у справі були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, то вирок також буде незаконним.

Вирок є обґрунтованим, якщо він постановлений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину, винуватість або невинуватість підсудного у вчиненні злочину, про призначення йому покарання, про вирішення цивільного позову, а також інші істотні питання, які виникли у кримінальній справі, є достовірними і випливають з матеріалів розглянутої справи. Обґрунтованість вироку означає, що виключається можливість постановлення іншого рішення, крім прийнятого судом. Для цього, у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, котрі як підтверджують висновок суду, так і свідчать проти нього.

Іншими словами, обґрунтованим може бути тільки вирок, в якому виражена встановлена судом у справі об`єктивна істина. Якщо ж вирок не виражає істини, містить судову помилку, то він необґрунтований.

Однією з умов постановлення законного і обгрунтованого вироку у кримінальному провадженні є суворе дотримання судом визначених законом вимог до його змісту та форми.

Відповідно до вимог кримінального процесуального Закону вирок повинен бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.
Вирок буде законним лише в тому випадку, коли він ухвалений з дотриманням всіх матеріальних законів, які підлягали застосуванню, та відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а саме: його ухваленню передувало проведення передбачених законом процесуальних дій, а зміст вироку викладено у відповідній закону формі.

Надаючи великого значення формі вироку, законодавець враховував, що тільки у правильній формі зміст вироку може бути зрозуміло як обвинуваченому, іншим учасникам процесу, органам, що фактично виконуюють вирок, так і всім присутнім у залі судового засідання громадянам .

Форма вироку передбачає певний порядок як розташування всіх складових частин вироку, так і викладу кожної його частини, а також логічність викладу всіх елементів вироку з приведенням відповідного мотивування .

Форма рішення - одна з рис, притаманних процесуальній формі судочинства в цілому, а тому точне дотримання передбаченої законом форми судового рішення - неодмінна умова законності судочинства та законності судового рішення в цілому.

Зміст мотивувальної частини вироку визначається предметом доказування у кримінальному провадженні, також складом кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому і який визнано доведеним (або недоведеним) судом. У цій частині суд обґрунтовує рішення, яке буде викладене ним у резолютивній частині вироку, і воно повинно відповідати резолютивній частині.
Суд першої інстанції вказаних вимог законодавства не дотримався.
Так, у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні крадіжки чужого майна групою осіб з проникненням у житло, тобто злочину , передбаченого ч.3 ст. 185 КК України . Однак, у резолютивній частині вироку виправдав ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину.

Таким чином , мотивувальна частина вироку суперечить його резолютивній.

Крім того, суд першої інстанції мав належним чином проаналізувати усі дослідженні у судовому засіданні докази та навести у вироку їх оцінку на обґрунтування того, чому одні з них він приймає і покладає в основу вироку, а інші відкидає.

Тобто, вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення.
Вказаних вимог законодавства судом не дотримано. У вироку відсутній аналіз та оцінка доказів на обґрунтування того, чому одні з них суд приймає і покладає в основу вироку, а інші відкидає. Вирок містить лише перелік письмових доказів , що досліджувалися у судовому засіданні (т.4 а.с.45).

Тільки судові докази, зібрані, досліджені й оцінені відповідно до закону, можуть обґрунтовувати висновки суду і постановлені відповідно до них рішення.

Також судом першої інстанції критично оцінено доказ - протокол відтворення обстановки та обставин події за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , однак , судом не зазначено чому цей доказ не відповідає критеріям допустимості.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Критерії допустимості доказів визначаються у такий спосіб: 1) законність джерела (перелік процесуальних джерел доказів вказаний у кримінальному процесуальному законі) ; 2) законний спосіб отримання доказів; 3) дотримання процесуального оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій; 4) незалежний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
Таким чином, визнаючи недопустимим доказ , суд першої інстанції повинен навести критерії його допустимості та порушення цих критерій допущені органом досудового розслідування.
Суд першої інстанції вказаних вимог не дотримався , у вироку відсутня оцінка доказу щодо критеріїв його допустимості.
Окрім того, колегія суддів ввжає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом при вирішенні питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням обвинуваченого ОСОБА_7 не у повній мірі враховано всі обставини справи , ступінь тяжкості вчиненого злочину . Ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання суд належним чином не мотивував, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що приводять до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання і дають підстави для застосування ст. 75 КК України. Суд не навів у вироку переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а лише послався на обставини, що пом`якшують його покарання.

У разі доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому діянь утому ж обсязі та тих самих даних про його особу , призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м`яким.

Такі порушення вимог кримінально-процесуального закону перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний , обґрунтований та справедливий вирок, а тому, згідно ч.1 ст. 367, ч.1 ст. 370, ч. 2 ст. 374 КПК України тягнуть за собою його скасування і повернення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції .

При новому розгляді справи суду необхідно усунути зазначені недоліки, всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи , дати належну оцінку доказам в їх сукупності та ухвалити законне рішення та обґрунтоване рішення.

Одночасно, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність виконання вимог Закону про вирішення питання про те, який запобіжний захід слід обрати підсудному. За наслідками розгляду питання суд скасовує, змінює або продовжує запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів , з врахуванням даних про особу ОСОБА_7 , його соціальну та попередню процесуальну поведінку ( ухилявся від явки до суду) , тяжкість злочинів в яких він обвинувачується, прийшла до висновку , що останні може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, інших обвинувачених та те, що інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки , а тому йому ОСОБА_7 слід залишити застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовживши його дію до 01.03.2017 року.

Керуючись ст.ст.365,366 КПК України , апеляційний суд Закарпатської області ,-

у х в а л и в:

апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_6 та прокурора прокуратури Мукачівського району - задовольнити.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2013 року щодо ОСОБА_7 скасувати , а справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Залишити ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовживши його дію до 01.03.2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: