АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/120/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

представників власника майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 , погоджене прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 та накладено арешт на автомобіль моделі «LEXUS GX 460», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , із забороною користування, розпорядження та відчуження його на користь третіх осіб.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя заслухавши пояснення слідчого, вивчивши клопотання та дослідивши матеріали якими воно обґрунтовується, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що транспортний засіб, на який слідчим суддею накладено арешт не відповідає критеріям визначеним у статті 98 КПК України. Додає, що ОСОБА_9 не є стороною кримінального провадження, йому не повідомлено про підозру у вчиненні злочину, він не є обвинуваченим чи особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність, а тому арешт, на думку апелянта, накладено необґрунтовано та незаконно.

Крім того, апелянт зазначає, що слідчим суддею не враховано наслідки арешту майна для інших осіб та розумність і співрозмірність обмеження права власності із завданням кримінального провадження та вказує про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_9 .

Далі в апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що власник арештованого майна не повідомлявся ні про дату, ні про час, ні про місце розгляду клопотання слідчого, а тому не міг надати суду належні пояснення та навести достатні доводи про недоцільність накладення арешту, що на думку апелянта, призвело до обмеження конституційних прав власника майна.

Одночасно, апелянт зазначає, що оскаржувану ухвалу представником власника майна отримано 11 листопада 2016 року, а тому строки апеляційного оскарження не пропущено.

Заслухавши доповідь судді, думку представників власника майна, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи наведене, п`ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Як вбачається з наданих в апеляційний суд матеріалів, у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження № 0002625, відомості про яке 16.04.2015 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ст. 290, ч. 3 ст. 358 КК України.

23.08.2016 року старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 , за погодженням із прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на автомобіль моделі «LEXUS GX 460», державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 із забороною користування, розпорядження та відчуження його на користь третіх осіб, яке того ж дня ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено та накладено арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Вивчивши апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що доводи в частині того, що ОСОБА_9 не є стороною кримінального провадження, оскільки його не повідомлено про підозру у вчиненні злочину, він не є обвинуваченим чи особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність, не заслуговують на увагу, оскільки у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, що у цьому випадку і мало місце.

Посилання апелянта на те, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є необгрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце в даному випадку.

Твердження захисника про те, що транспортний засіб, на який слідчим суддею накладено арешт, не відповідає критеріям визначеним у статті 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами доданими до клопотання слідчого, з яких вбачається, що автомобіль моделі «LEXUS GX 460», на який слідчий просить накласти арешт, був об`єктом злочинних дій, зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, є предметом кримінального правопорушення.

Разом з тим, вивчивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України в частині накладення заборони у користуванні транспортним засобом, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Разом з тим, як вбачається із клопотання, слідчий просить заборонити користування транспортним засобом, але при цьому жодним чином не мотивує своє прохання. Не містить такого обгрунтування і ухвала слідчого судді.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про необ`єктивність судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України та з урахуванням положень ч. 2 ст. 404 КПК України, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню в частині заборони користування транспортним засобом, з мотивів викладених апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 170 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 - ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року, скасувати в частині заборони користування транспортним засобом моделі «LEXUS GX 460», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 .

В іншій частині ухвалу залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_12 ОСОБА_4 .