Справа № 127/3724/17
Провадження № 1-в/127/199/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання, -
До Вінницького міського суду Вінницької області 20 лютого 2017 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком Апеляційного суду Вінницької області від 18.11.2002 року за п. п. «б», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, який ухвалою Верховного суду України від 20.02.2003 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 18.11.2002 року залишено без змін.
Засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в судовому засданні в режимі відеоконференцзв`язку, клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні, додатково зазначивши, що без його відома йому було замінено призначене покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі. Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 07.10.2016 року йому було зараховано строк попереднього ув`язнення у відбуття покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з 24.02.2000 року до 20.02.2003 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два позбавлення волі. Крім цього зазначив, що вважає себе не законно засудженим й просив звільнити його від відбування покарання, оскільки станом на даний час перебуває у місцях позбавлення волі понад 20 років, а законом не визначено тлумачення довічного позбавлення волі.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримала.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , оскільки відсутні правові підстави для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , враховуючи думку захисника, думку прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали особової справи, суд дійшов наступного висновку.
З особової справи вбачається, що 18.11.2002 року Апеляційним судом Вінницької області ОСОБА_4 засуджено за п. п. «б», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду України від 20.02.2003 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 18.11.2002 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.10.2016 року ОСОБА_4 на підставі ч.5 ст. 72 КК України було зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.02.2000 року по 20.02.2003 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Положення Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_4 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відбуття 20 років ув`язнення та відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 87 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання відмовити.
На ухвалу суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою з часу отримання копії ухвали суду.
Суддя: