Ухвала
іменем україни
11 квітня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006 щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 438 КПК. На думку скаржника, місцевий суд, обираючи ОСОБА_7 покарання, всупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину, конкретних обставин, за яких його вчинено, наслідків діяння, а також особи винного, і неправомірно застосував ст. 75 вказаного Кодексу, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. За твердженням прокурора, апеляційний суд не зважив на допущені порушення, необґрунтовано залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони обвинувачення й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 КПК.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 03 січня 2016 року в період із 16.30 до 19.00 год. ОСОБА_7 , узявши за місцем свого проживання предмет колючої дії (довжиною 30,5 см, що використовувався ним для забою свиней), із метою заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень чекав її навпроти будинку АДРЕСА_1 . Цього ж вечора близько 19.15 год. у вказаному місці ОСОБА_7 на ґрунті ревнощів умисно вдарив згаданим предметом ОСОБА_8 у живіт, заподіявши потерпілій тяжких небезпечних для життя тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням лівої долі печінки. Після скоєного засуджений залишив місце події.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 19 липня 2016 року залишив без змін указаний вирок.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання заявлених касаційних вимог, пояснення засудженого та його захисника, які заперечили проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Статтею 75 КК передбачено, що у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п?яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивовано.

В силу статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Цих законодавчих приписів апеляційний суд не дотримався.

За матеріалами кримінального провадження на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій із наведенням аргументів просив апеляційний суд скасувати цей вирок у частині призначеного покарання й ухвалити новий, обравши ОСОБА_7 більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи заявлені прокурором вимоги, констатував в ухвалі, що місцевий суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, позитивну характеристику ОСОБА_7 за місцем проживання, відсутність обтяжуючих обставин та наявність пом`якшуючих, до яких відніс щире каяття засудженого, послідовність його показань, відшкодування завданих збитків потерпілій. Крім того, в ухвалі міститься посилання на думку потерпілої, котра просила не позбавляти ОСОБА_7 волі. З огляду на все це апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 заходу примусу із застосуванням ст. 75 КК.

Однак у своїй ухвалі апеляційний суд не навів достатніх мотивів на спростування всіх доводів, викладених у скарзі прокурора щодо необґрунтованого звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає зі змісту вищезазначених норм матеріального права, ступінь тяжкості вчиненого злочину передбачає не тільки врахування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК, а й індивідуальних особливостей злочинного діяння.

У цьому випадку апеляційний суд належним чином не врахував не тільки того, що вчинене кримінальне правопорушення є тяжким, а й не дав об`єктивної оцінки мотиву злочину, способу заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, наслідкам, які настали від неправомірних дій ОСОБА_7 , а також поведінці останнього безпосередньо до та після скоєння правопорушення. Зокрема, без належної оцінки суду залишилося те, що: засуджений з метою реалізації свого злочинного умислу заздалегідь підготував спеціальне знаряддя металевий загострений предмет, призначений для забою свиней, і певний час чекав на ОСОБА_8 біля її будинку; у присутності малолітніх дітей завдав удару потерпілій в область розташування життєво - важливих органів, внаслідок чого вона отримала небезпечне для життя колото-різане поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки; попри очевидний тяжкий стан потерпілої ОСОБА_7 залишив її на місці події, не намагаючись вжити заходів для надання медичної допомоги. Така поведінка засудженого вказує на його суспільну небезпечність, а висновок апеляційного суду про протилежне є необґрунтованим.
Крім того, за матеріалами справи ОСОБА_7 визнав вину частково, впродовж досудового розслідування змінював свою позицію стосовно вживання ним алкоголю, в ході судового розгляду заперечував установлений факт підготовки до злочину і, навпаки, наполягав на випадковості зустрічі з потерпілою. Тому висновок суду про щирість каяття засудженого та послідовність усіх його показань є сумнівним. Сплата коштів потерпілій родичами ОСОБА_7 , котрий не працевлаштований, не має сталого самостійного заробітку, не свідчить про прагнення винного усунути негативні наслідки кримінального правопорушення. Отже, посилання суду при виборі покарання на відшкодування заподіяних збитків ОСОБА_8 є непереконливими. При цьому сама по собі позиція потерпілої, котра відмовилася від цивільного позову і просила суд суворо не карати засудженого, не є визначальною у кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції щодо справедливості призначеного засудженому покарання та наявності підстав для застосування інституту умовного звільнення було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при виборі заходу примусу та порядку його відбування, про що слушно прокурор зазначає в касаційній скарзі.

З огляду на викладене, оспорювану ухвалу не можна залишити в силі, це рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно здійснити провадження з додержанням правил глави 31 КПК й ухвалити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 цього Кодексу.
Разом із цим, згаданому суду слід мати на увазі, що за тих самих обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_7 та пом`якшуючих обставин, призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним, отже і явно несправедливим через м`якість.
Тому подана касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3