Центральний районний суд м. Миколаєва
н/п 1-кс/490/1184/2017
У Х В А Л А
10.03.2017р. слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_4 про арешт майна
В С Т А Н О В И В :
01.03.2017р. слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на споруди торгового комплексу по вул. 3-я Слобідська 54-Б як на предмет вчинення злочину.
Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання та додані матеріали, вважаю необхідним в задоволенні клопотання відмовити з огляду на наступне.
Вбачається що розслідується кримінальне провадження за відомостями про самоуправні дії у вигляді самовільної забудови ринку та підробки певних документів, при вказаній забудові.
Відповідно до ст. 170 ч.1 КПК України арешт може бути накладений на майно щодо якого існує сукупність підстав або розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації, конфіскації юридичної особи для забезпечення позову, конфіскації майна.
Відповідно до ст. 170 ч. 2 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речового доказу; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як покарання; 4) відшкодування шкоди за цивільним позовом у кримінальному провадженні, стягнення з юридичної особи неправомірної вигоди.
Відповідно до ст. 170 ч. 10 КПК України не може бути арештоване майно, що перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Аналіз вказаних норм /в редакції 18.02.2016р./ свідчить про те що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування. Якщо майно не містить ознак речового доказу, то таке майно може бути арештоване виключно в тому разі, якщо воно належить певній особі та вказана особа має певний процесуальний статус /підозрюваний, обвинувачений, юридична особа - суб`єкт спеціальної конфіскації/.
Аналіз ст. 98 КПК України, всього абзацу в сукупності, дає підстави стверджувати, що законодавцем малося на увазі, можливість арешту як майна, на яке прямо був спрямований злочин /річ, яка була, наприклад, викрадена/, так і арешту майна, яке було придбано за рахунок коштів від реалізації вказаної речі, а також арешту майна у разі розслідування кримінального провадження за ст. 209 КК України.
Таким чином метою накладення арешту на майно як на предмет вчинення злочину є можливість забезпечення повернення майна особам, в яких воно вибуло в кримінально протиправний спосіб.
З клопотання вбачається що слідчий просить накласти арешт на споруди торгівельного комплексу як на предмет вчинення злочину. При цьому одночасно вважає вказані споруди незаконно побудованими.
З вказаного вбачається що слідчий не має на меті повернення вказаних споруд попередньому власнику, оскільки незаконно побудовані споруди мають бути знесені або добровільно, або в судовому порядку.
Вказане свідчить що накладення арешту не відповідає вимогам ст. 170 КПК України та меті та завданням кримінально процесуального провадження.
Керуючись ст. 173, 309 КПК України
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання про накладення арешту на споруди торгівельного комплексу за адресою 6-та Слобідська 54-Б - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 5 днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1