У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

встановила:

вироком Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та мешкає по АДРЕСА_1 ові,раніше судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_4 до призначеного покарання повністю приєднано покарання, не відбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року, й остаточно призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 25 днів.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від жовтня 2016 року зазначений вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року, вироком Московського районного суду м. Харкова 19 листопада 2015 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді громадських робіт на строк на 200 год. Проте, ОСОБА_4 в період із 19 січня по 16 лютого 2016 року, діючи умисно, з метою ухилення від відбування призначеного покарання не приступив до виконання громадських робіт без поважних на те причин.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Прокурор указує на те, що суд при призначенні ОСОБА_4 покарання необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки останній будучи раніше засудженим до покарання у виді громадських робіт, цього покарання не відбув, що свідчить про небажання засудженого стати на шлях виправлення. Прокурор вважає, що рішення апеляційного суду належним чином не було вмотивовано.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку що, підстав для відкриття касаційного провадження немає з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Викладені у скарзі доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок м`якості у зв`язку із застосуванням положень ст. 75 КК України, аналогічні тим, які прокурор виклав в апеляційній скарзі, апеляційний суд перевірив і їх визнав необґрунтованими, навівши належне обґрунтування в ухвалі.

Так, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував особу винного, котрий на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює без оформлення постійної трудової угоди, мешкає разом з матір`ю яка є особою похилого віку і згідно з медичним висновком потребує постійного стороннього догляду, є нездатна до самообслуговування та одноосібно за нею доглядає. Суд також взяв до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття ОСОБА_5 , його активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_4 призначено у межах, установлених санкцією статті ч. 2 ст. 389 КК України, та відповідає вимогам ст. 65 КК України, є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим унаслідок м`якості немає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а висновки, викладені в рішенні суду апеляційної інстанції в частині призначеного засудженому покарання, є належним чином вмотивованими. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

У касаційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, а тому підстав для скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження закасаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3