Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/2670/16-к

Номер провадження: 1-кп/511/46/17

"13" квітня 2017 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченої ОСОБА_4
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Роздільна Одеської області кримінальне провадження на підставі угоди про примирення за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеса, українця, громадянки України, не працюючої, освіта середня 10 класів, мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у скоєнні кримінального злочину, передбаченого ст. 124 КК України,
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Роздільнянського районного суду з 11.11.2016 року на розгляді перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст. 124 КК України, який надійшов на розгляд разом з угодою про примирення між потерпілим та обвинуваченою.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 03 листопада біля 22 години 00 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись за місцем мешкання, а саме: АДРЕСА_1 , почав чинити сварку із ревнощів зі своєю дружиною ОСОБА_7 , в ході якої почав наносити останній удари руками та ногами в різні частини тіла, спричинивши їй тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта № 206 від 10.11.2016 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
В подальшому в цей же день, біля 22,10 годин, мати ОСОБА_7 ОСОБА_4 , з метою перешкоджання нанесенню своєї доньці тілесних ушкоджень ОСОБА_6 відштовхнула його у бік, в результаті чого була піддіна насиллю з боку ОСОБА_6 , яке виразилося у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_4 у вигляді численних ударів руками та ногами по різним частинам тіла, які згідно висновку експерта № 205 від 10.11.2016р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Під час вчинення ОСОБА_6 протиправних дій, ОСОБА_4 , перебуваючи в кухні домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , 03.11.2016р. біля 22,30год, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно, взявши зі столу в кухні кухонний ніж, нанесла один удар ножем ОСОБА_6 , чим заподіяла останньому тілесні ушкодження.

Відповідно висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 виявлені наступні тілесні ушкодження: проникаюче у плевральну порожнину колото-різане поранення правої половини грудної клітки з раною, яка розташована з боку спини над правою лопаткою, які відносяться до ушкоджень, небезпечних для життя тобто до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ст. 124 КК України за ознаками умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
25.11.2016 року між потерпілим ОСОБА_6 з одного боку, та підозрюваною ОСОБА_4 з іншого, укладена угода про примирення у відповідності до вимог ст. 471 КПК України, та разом з обвинувальним актом направлена до суду.
Згідно вказаної угоди підозрювана ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_6 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій підозрюваної за ст. 124 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке повинна понести обвинувачена у вигляді одного року обмеження волі, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України. В угоді передбачені наслідки її укладення та затвердження, встановлені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурором висловлена думка щодо неможливості затвердження вказаної угоди, укладеної між обвинуваченою та потерпілим, оскільки потерпілий на протязі тривалого часу в судове засідання не з`являється, що вказує на той факт, що він фактично укладену угоду не підтримує, а тому прокурор просив в затвердженні угоди відмовити, а справу призначити до розгляду в загальному порядку, заявивши клопотання про відсутність необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення.
Обвинувачена вказане питання залишила на розсуд суду.
Перевіривши зміст угоди про примирення, вислухавши прокурора та обвинувачену, суд дійшов висновку, що угода затвердженню не підлягає, а матеріали кримінального провадженню підлягають поверненню прокурору, з огляду на наступне.
Судовим розглядом встановлено, що вказаний обвинувальний акт надійшов до розгляду суду разом з угодою про примирення ще 25.11.2016р.. На протязі чотирьох місяців в підготовчі судові засідання, призначені на 09.12.2016р., 28.12.2016р., 18.01.2016р., 07.02.2017р., 28.02.2017р., 21.03.2017р., 06.04.2017р. та 13.04.2017р. потерпілий ОСОБА_6 жодного разу не з`явився, а відносно обвинуваченої був здійснений привід в судове засідання на 13.04.2017р., що свідчить про відсутність бажання на затвердження вказаної угоди з боку учасників провадження..
Відповідно до ст. 468 КПК у кримінальному провадженні може бути укладено два види угод, один з яких - угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, другий - угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно зі ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини тощо.
Відповідно до ч.7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Згідно п. 18 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від від 11 грудня 2015 року « Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має прийняти одне із таких рішень: а) затвердити угоду про визнання винуватості чи про примирення, або б) відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення. При цьому, зокрема в останньому випадку, слід неухильно дотримуватися вимог закону щодо відкриття сторонами кримінального провадження одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.
Суд вважає, що попри наявність в обвинувальному акті та угоді конкретної вказівки на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації в даному випадку не дотримано, оскільки обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченої у його вчиненні, викладено не чітко і не конкретно.

Так, згідно обвинувального акту та угоді про примирення формулювання обвинувачення ОСОБА_4 викладено наступного змісту: ОСОБА_4 , перебуваючи в кухні домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , 03.11.2016р. біля 22,30год, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно, взявши зі столу в кухні кухонний ніж, нанесла один удар ножем ОСОБА_6 , чим заподіяла останньому тілесні ушкодження.

Разом з цим, відповідальність за скоєння злочину, передбаченого ст. 124 КК України настає лише за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Об`єктивна сторона вказаного злочину характеризується: 1) діями; 2) наслідками у виді тяжких тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між зазначеними діями та наслідками, а також 4) певною обстановкою.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.

Згідно ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Визначальним під час вирішення питання про перевищення меж необхідної оборони є встановлення співвідношення між ступенем суспільної небезпечності посягання та заподіяною шкодою. При цьому необхідно враховувати п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року N 1 "Про судову практику в справах про необхідну оборону", в якому роз`яснюється, що для установлення наявності або відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 26 квітня 2002 р. "Про судову практику у справах про необхідну оборону" (надалі Пленум) передбачено, що при розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Пленум роз`яснив, що "стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну".

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає (п. 5 Пленуму).

Таким чином, без детального опису поведінки нападника, зокрема спрямованість його умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну; зазначення обстановки події зазначення куди (в яке місце тулуба) та при яких обставинах був нанесений удар, суд не має можливість висловити думку про правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Крім цього, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 15 травня 2014 року у справі N 5-12кс14 та від 01 жовтня 2015 року у справі N 5-134кс15, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які не перевищували б меж необхідності, та шкода особі, яка здійснює посягання, що не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

В свою чергу, згідно статті 91 КПК у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (пункти 1-2).

Зазначені положення закону вимагають від сторони обвинувачення при викладені фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті відобразити всі елементи складу відповідного кримінального правопорушення (злочину), які вона вважає встановленими.

Отже, в даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b пункту 3 статті 6 Конвенції, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємоповязані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Жупнік проти України»).

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).

При цьому, Верховний Суд України звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7). Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченій.

В даному конкретному випадку, суд не оцінюючи наперед докази та не вдаючись до вирішення питання про правильність кваліфікації дій обвинуваченої та її винності встановив, що всупереч вказаних вище принципів, в обвинувальному акті не викладені конкретні обставини кримінального правопорушення (злочину).

Що стосується обвинувального акта та угоди про примирення щодо ОСОБА_4 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального злочину, передбаченого ст. 124 КК України, що, у свою чергу, не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Крім того, суд вважає, що системне тлумачення положень глави 35 КПК дає змогу дійти висновку, що кваліфікація дій підозрюваного, обвинуваченого не може бути предметом угоди і не належить до консенсуальних аспектів, тобто тих, стосовно яких сторони домовляються при укладенні угоди. Оскільки, відповідно до ст. 472 КПК в угоді про має бути викладено формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність у тому варіанті, який вважає необхідним прокурор, а у вироку, відповідно, наведено формулювання, з правильністю якого в наступному погодився суд, тому, якщо ж при перевірці угоди на відповідність КПК та КК буде виявлено допущення прокурором неналежної правової кваліфікації злочину або викладення неконкретного обвинувачення із зазначенням всіх елементів складу кримінального правопорушення, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК, тому суд має відмовити в затвердженні угоди.

З огляду на вищезазначене не конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення викликає сумнівів, що не дає суду можливість затвердити вказану угоду та призначити обвинувальний акт до судового розгляду в загальному порядку.

Таким чином, враховуючи, що умови угоди суперечать вимогам КК та КПК України, не відповідають інтересам суспільства, порушують права, свободи та інтереси сторін, при цьому, приймаючи до уваги, що прокурор та обвинувачена не наполягали на затвердженні угоди під час судового розгляду, тому підстав для затвердження угоди про примирення, суд не вбачає.

Крім того, відповідно до п.1 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468- 475 КПК України.

Суд вважає, що оскільки до суду для розгляду надійшов обвинувальний акт разом з угодою, яка була укладена під час досудового розслідування, тому суд повинен повернути кримінальне провадження про для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК, як це передбачено діючим процесуальним законодавством, зокрема ст. 314 ч. 3 КПК України, згідно якої у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь, які розширеному тлумаченню не підлягають.

Крім того, суд вважає, що у суду відсутні підстави для врахування клопотання прокурора про відсутність необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення, з мотивів викладених в мотивувальній частині зазначеної ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314, 474 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості від 25.11.2016 року укладеної між обвинуваченою ОСОБА_4 та потерпілим ОСОБА_6 - відмовити.
Кримінальне провадження № 0001364 від 04.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст. 124 КК України, повернути прокурору Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що згідно з ч.8 ст.474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.
Суддя:ОСОБА_1