АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-сс/796/2145/2017 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участі секретаря ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_8 та накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), шляхом заборони його відчуження.
В прийнятті рішення слідчий суддя дійшов висновку про наявність сукупності підстав вважати, що вказане майно відповідає критеріям , зазначеним у статті 98 КПК України а тому задовольнив клопотання слідчого.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про поновлення строку на оскарження ухвали слідчого судді та посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати. В обґрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження апелянт зазначає, що розгляд клопотання старшого слідчого був здійснений без виклику власника майна.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що прийняте слідчим суддею рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є таким що прийнято з істотним порушенням вимог КПК. Вказує, що клопотання органу досудового розслідування не містить доказів завданої ОСОБА_7 шкоди в наслідок вчинення неправомірних дій а також що існують ризики, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України які виправдовують застосування такого виду обмеження права як арешт.

Апелянт зазначає, що в клопотанні прокурора відсутні обгрутновані докази причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення. Передбаченого ст.. 190 КК України, все це свідчить про прийняття слідчим суддею рішення що не відповідає фактичним обставинам.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
У відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
З матеріалів вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею 07.02.2017 року без участі власника майна, за таких обставин, строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді пропущено з поважних причин та підлягає поновленню.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереженняречових доказів. Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею дотримані.
Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів справи, що Київською місцевою прокуратурою №6 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000056 від 06.01.2017 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч.3 ст.190 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що на підставі документів де міститься підроблений підпис учасника ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» було здійснено заволодіння корпоративними правми вазанаого товариства, а також приміщення АДРЕСА_1 .

Відповідно д о інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення № 265 загальною площею 162,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_7 .
07.01.2017 р. прокурор Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_7 , мотивуючи його тим, що існує загроза зміни або знищення майна, що має істотне значення для швидкого та повного розслідування кримінального провадження просить накласти на нього арешт з метою його збереження.

07.02.2017 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва клопотання прокурорабуло задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), шляхом заборони його відчуження.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме на об`єкт нежитлового приміщення з тих підстав, що вона є речовим доказам в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки є предметом кримінального правопорушення.
Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання в право власності ОСОБА_7 з потребами кримінального провадження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що нежитлове приміщення, на яке просить накласти арешт слідчий, може бути передана або відчужена, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, відповідно до абзацу другого частини десятої статті 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Тому, посилання апелянта на те, що арешт на належну ОСОБА_7 нежитлового приміщення, слідчим суддею було накладено безпідставно та в супереч ст. 170 КПК України, оскільки останній не має ніякого відношення до обставин кримінального провадження, не може прийматися до уваги, оскільки арешт на вказане манонакладено з правових підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.
Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно, порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_9 апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі власника майна обставини щодо розгляду клопотання без участі власника майна не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині накладення арешту на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_7 , прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, якою частково задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_8 та накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), шляхом заборони його відчуження. - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4