н/п 1-кс/640/770/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю слідчого - ОСОБА_3 ,
Слідчий СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 31.01.2017р. звернувся до Київського районного суду м. Харкова з клопотанням, погодженим з прокурором Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області ОСОБА_4 , у якому просив накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,0 кв. м, житловою площею 60.3 кв.м., адреса якої згідно рішення виконавчого комітету ХМР «Про зміну та впорядкування адрес об`єктів нерухомого майна на території що включена до меж міста Харкова» від 13.08.2014р. №501 змінена на адресу: АДРЕСА_2 , та яка знаходиться у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді заборони на її відчуження.
В ході досудового розслідування встановлено, що між гр. ОСОБА_5 та членами родини ОСОБА_6 з липня 2010р. існували відносини за договором позики. У подальшому ОСОБА_5 , довідавшись про те, що існують також зобов`язальні відносини між гр. ОСОБА_7 та родиною ОСОБА_6 , де остання виступала позичальником, запропонувала родині ОСОБА_6 , а саме матері власників квартири ОСОБА_8 , 1937 р.н. здійснити перекредитацію з тією метою, щоб остання виплачувала суму позики тільки ОСОБА_5 , а майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 запропонувала внести в іпотеку в якості забезпечення зобов`язання. Таким чином, у родини ОСОБА_6 існувала домовленість із ОСОБА_5 про те, що остання замінить кредитора у зобов`язальних відносин із ОСОБА_7 . Однак, 25.11.2010р. ОСОБА_5 , в порушення зазначених домовленостей, шляхом надання завідомо недостовірних відомостей ОСОБА_7 та приватному нотаріусу ОСОБА_9 уклала договір купівлі-продажу квартири, заволодівши таким чином квартирою АДРЕСА_3 , яка раніше належала ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області 09.03.2006 р., р.№ 2-06-007.
У ході подальшого досудового розслідування надіслано запит до КП «Жилсервіс-МЖК» з метою встановлення осіб, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_3 станом на 27.04.2010р., тобто до моменту укладення договору купівлі продажу між ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Згідно відповіді КП «Жилсервіс-МЖК» від 15.07.2016р., станом на 27.04.2010р. у квартирі АДРЕСА_3 були зареєстровані: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Допитана під час досудового слідства гр. ОСОБА_14 , яка з 2007р. по 2010р. працювала паспортистом та обслуговувала, у тому числі, будинок АДРЕСА_4 , пояснила, що 24.04.2010р. на її мобільний телефон зателефонувала ОСОБА_5 та повідомила, що вона є юристом і в даний час готує документи для укладення угоди по квартирі АДРЕСА_3 . У вказаній розмові, зі слів ОСОБА_14 , ОСОБА_5 поставила вимогу протягом двох днів зняти з реєстрації з квартири за вищевказаною адресою усіх зареєстрованих в ній осіб, без відома та присутності зареєстрованих осіб, при цьому погрожуючи передати наявні компрометуючі матеріали відносно ОСОБА_14 до правоохоронних органів у разі нездійснення відповідних дій. Після цього ОСОБА_5 прийшла на прийом до КЖЕП Циркунівської сільської ради та пред`явила договір найму квартири, укладений нібито між нею, як наймачем, та ОСОБА_11 , як наймодавцем, та вимагала зареєструвати її у квартирі АДРЕСА_3 . Копію договору ОСОБА_5 долучила до заяви про реєстрацію її за вищевказаною адресою. ОСОБА_15 пояснила також, що в той період часу у них не було підстав сумніватись у правдивості наданих документів і тому ОСОБА_5 була зареєстрована за вищевказаною адресою.
ОСОБА_5 також пояснювала посадовим особам КЖЕП, що ця квартира у квітні 2010р. вже переходить до неї у власність і тому реєстрація на цьому етапі являється формальністю з тією метою, щоб це не робити після правочину. Однак в подальшому ОСОБА_15 від ОСОБА_11 та ОСОБА_8 стало відомо, що ніякої згоди на реєстрацію ОСОБА_5 за адресою : АДРЕСА_1 ОСОБА_11 не надавав, ніяких договорів найму із ОСОБА_5 він ніколи не укладав. Таким чином ОСОБА_14 в подальшому стало відомо, що ОСОБА_5 її обманула, надавши копію підробленого договору найму квартири за вище вказаною адресою. Також ОСОБА_14 пояснила, що на сьогодні ані копії заяви ОСОБА_5 про реєстрацію, ані наданої нею копії договору найму квартири не збереглось, оскільки згідно нормативних приписів усі документи, на підставі яких здійснюється реєстрація та зняття з реєстрації осіб, зберігаються протягом 3-х років, після чого підлягають знищенню. Органом досудового розслідування було вжито заходів щодо одержання копій документів, які слугували підставою для реєстрації ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , за період 2010-2011рр., оскільки дані документи мають суттєве доказове значення у вище вказаному кримінальному провадженні. У ході досудового розслідування направлено запит до Київського РВ у м.Харкові ГУДМС України в Харківській області від 27.07.2016 №61/3867. Однак на вище вказаний запит отримано лист-відповідь від 11.08.2016р. №14/8379, згідно якого заяви про реєстрацію місця проживання (підстави для реєстрації), які були прийняті до виконання територіальним органом Державної міграційної служби, зберігаються протягом 3 років, після чого підлягають знищенню, що унеможливило надання запитуваної інформації. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2004р. №985 «Про затвердження зразків документів необхідних для реєстрації місця проживання в Україні», підставою для реєстрації місця проживання заявника є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму ( піднайму, оренди) або інші документи.
Використання вищевказаного договору найму і подальша реєстрація на підставі нього ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту переходу права власності на вищевказану квартиру до ОСОБА_5 (що відбулось 07.02.2011р.), на думку органу досудового розслідування, було однією із стадій протиправного заволодіння ОСОБА_5 вказаною вище квартирою.
Також виникають обґрунтовані підстави вважати, що договір найму, використаний ОСОБА_5 для реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , є завідомо підробленим документом та є таким, що містить на собі сліди злочину. Так, допитаний додатково у ході досудового розслідування 22.10.2016р. потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що ніяких договорів найму житла ані він, ані члени його родини з ОСОБА_5 не укладали, згоди на реєстрацію останньої у вище вказаній квартирі не надавали. Копії та оригіналу вище зазначеного договору найму ОСОБА_11 ніколи не бачив та не мав їх.
Також слідчий зазначає, що встановлені досудовим розслідуванням факти дають всі підстави вважати, що відчуження та реєстрація вищевказаного нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 проводились в порушення законів України та всупереч волі попереднього власника квартири.
Слідчий також вказав, що з метою забезпечення збереження речового доказу та завдань запобігання можливості його подальшого перетворення, відчуження, необхідно застосувати такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
У судовому засіданні слідчий підтримав подане клопотання, просив про його задоволення.
Оскільки сторона кримінального провадження, яка звернулась з клопотанням, довела наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, власником може бути відчужене, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, дане клопотання розглядається слідчим суддею без повідомлення власника майна.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчим, доведено, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. При цьому не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст.170 КПК України.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, вказаного в клопотанні слідчого, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст.107 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 98, 107, 132, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-

Накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,0 кв. м, житловою площею 60.3 кв.м., адреса якої згідно рішення виконавчого комітету ХМР «Про зміну та впорядкування адрес об`єктів нерухомого майна на території що включена до меж міста Харкова» від 13.08.2014р. №501 змінена на адресу: АДРЕСА_2 , та яка знаходиться у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони її відчуження, до скасування арешту майна у встановлену КПК України порядку.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1