Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________копія:____
У Х В А Л А
Іменем України
29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000346 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гвіздів, Корецького р-ну, Рівненської обл., зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України;
за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді матері судом першої інстанції ОСОБА_5 (далі-прокурор) на ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року;

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого-адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_9 ;

ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно цієї ухвали, під час підготовчого судового засідання обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000346 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повернуто прокурору (начальнику Корецького відділу Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 ).
Своє рішення суд мотивував тим, що поданий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 фактично не містить формулювання обвинувачення, яке йому інкримінується і від якого він буде захищатись в суді. Крім того, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що в обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність, яка до того ж не відповідає диспозиції ч.1 ст.122 КК України, а саме, не визначено, за якою саме кваліфікуючою ознакою вчинено умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Також судом вказано, що в обвинувальному акті, всупереч п.7 ч.2 ст.291 КПК України, не зазначено розміру шкоди, завданої потерпілому кримінальним правопорушенням, а тому вказані обставини й стали підставами для прийняття судом рішення про повернення обвинувального акта прокурору.

В обгрунтування доводів поданої апеляційної скарги прокурор зазначає, що з урахуванням положень ст.291 КПК України, яка містить вичерпний перелік вимог, яким повинен відповідати обвинувальний акт, суд першої інстанції необгрунтовано ухвалив процесуальне рішення про повернення обвинувального акта прокурору, посилаючись на те, що в ньому убачається невідповідність формулювання обвинувачення у ході співставлення з нормою закону України про кримінальну відповідальність. Доводить, що обвинувальний акт є лише процесуальним документом, а кваліфікуючі ознаки, про які вказує суд в ухвалі, за якими можливо кваліфікувати злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України, у діях ОСОБА_4 в ході досудового розслідування не встановлені, а тому такі дані в обвинувальному акті не зазначались. Щодо відсутності вказівки в обвинувальному акті про розмір шкоди, завданої потерпілому кримінальним правопорушенням, то на думку прокурора, суд повинен був зазначити в ухвалі, в який спосіб орган досудового розслідування зобов`язаний був визначити такий розмір.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора ОСОБА_7 , яка повністю підтримала подану прокурором апеляційну скаргу за наведених у ній доводів та просила її задовольнити; пояснення представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , яка також підтримала апеляційну скаргу прокурора; думку захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_8 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду без змін, проаналізувавши обвинувальний акт, дослідивши ухвалу суду першої інстанції та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно вимог п.7 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Пункт сьомий ч.2 вказаної норми закону, передбачає зазначення органами досудового розслідування в обвинувальному акті розміру шкоди, завданої потерпілому кримінальним правопорушенням.

Саме у зв`язку з невідповідністю обвинувального акта, на переконання суду першої інстанції положенням п.п. 5, 7 ч.2 ст.291 КПК України, його і було повернуто прокурору для усунення недоліків.

Статтею 458 КПК України встановлено, що висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України.

Верховний Суд України у своїй постанові № 5-328кс16 від 24 листопада 2016 року, виклав правову позицію стосовно питання про повернення обвинувального акту прокурору, з підстав відсутності формулювання обвинувачення відповідно до п.5 ч.2ст.291 КПК України.
Вказаною постановою зазначено, що суду належить встановити, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

Мотивуючи вказаний висновок, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України врахувала нижчезазначене.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої ст.6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально-караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст.6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи.

Крім цього, Верховний Суд в постанові посилається на рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Цією ж постановою Верховний Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновку слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

З огляду на забезпечення, встановленого у ст.20 КПК України, права на захист, як засади кримінального провадження, обвинувачений має право знати у вчиненні якого злочину його обвинувачують, у зв`язку з чим, викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація з посиланням на закон про кримінальну відповідальність має бути чітким, зрозумілим, не повинні містити протиріч, неточностей та неоднозначного тлумачення. Виконання вказаних положень забезпечує особі можливість ефективно захищатись від пред`явленого обвинувачення.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження №0000346, а саме з обвинувального акта, органами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , 06 вересня 2016 року близько 00 год. 00 хв., поблизу автомобільної мийки, що знаходиться в м.Корець по вул.Київська, на грунті неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, які виражалися у вигляді нанесення тілесних ушкоджень і, хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, підійшов із-за спини до ОСОБА_10 , вставив свою праву ногу між ноги останнього та виставив її перед правою ногою потерпілого, після чого ОСОБА_4 повалив ОСОБА_10 на землю в результаті чого своєю масою також впав на нього, внаслідок чого спричинив ОСОБА_10 тілесне ушкодження, яке згідно висновку експерта відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження по критерію довготривалого розладу здоров`я.

Орган досудового розслідування в обвинувальному акті зазначив, що таким чином (за вищевказані дії), ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Частиною першою ст.122 КК України, встановлена відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 за ч.1 ст.122 КК, викладені в обвинувальному акті, є достатніми для повного розуміння обвинуваченим суті висунутого обвинувачення, що є необхідним для підготовки до захисту.

Також наведені в обвинувальному акті фактичні обставини відповідають, зазначеним у ч.2 ст.291 КПК України вимогам та дають повне уявлення стосовно кожного елементу складу кримінального правопорушення, що у свою чергу, обгрунтовують можливість на даній стадії кримінального провадження стверджувати, що у діях ОСОБА_4 вбачається наявний склад кримінального правопорушення, а висвітлені в обвинувальному акті обставини є достатніми для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_4 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та перевірки встановлених обставин у суді та ухвалення справедливого рішення.

Окрім цього, є вірними і доводи прокурора про те, що вимоги закону, передбачені статтею 291 КПК України, дотримано органами досудового розслідування в повному обсязі, оскільки в обвинувальному акті зазначені всі обов`язкові ознаки об`єктивної сторони інкримінованого злочину ОСОБА_4 , і за своїм змістом обвинувальний акт є достатньо зрозумілим і конкретним.

Заслуговують на увагу і доводи прокурора про те, що спричинення потерпілому ОСОБА_10 з боку обвинуваченого тілесних ушкоджень потягло за собою процедуру лікування потерпілого та операційного втручання, яке триває й досі, а тому на даний час сума розміру шкоди, завданої злочином є невизначеною, всупереч висновкам суду першої інстанції, з яких він повертав прокурору обвинувальний акт.

Частиною другою ст.8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З урахуванням, зазначеної практики Верховного Суду України, практики Європейського Суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема і норм КПК України, рішення суду першої інстанції про повернення обвинувального акта відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст.122 КК України прокурору, на думку колегії суддів, є таким, що ухвалено передчасно.

Оскільки, в ході розгляду апеляційної скарги прокурора, останнім спростовані висновки суду про встановлену невідповідність обвинувального акту вимогам п.п. 5, 7 ч.2 ст.291 КПК України та доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження, то прийняте судом першої інстанції рішення про повернення обвинувального акту прокурору, на думку колегії суддів, не відповідає вимогам ч.3 ст. 314 КПК України, а п.6 ч.1 ст.407 КПК України, надає право апеляційному суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, скасувати ухвалу та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000346 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повернуто начальнику Корецького відділу Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя- доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1