Справа №489/2066/15-к 07.12.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/535/16 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.345 КК України Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 грудня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючої судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000865 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2016 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою : АДРЕСА_1
- за ч.2 ст. 342, ч.2 ст.345, ч.1 ст. 125 КК України
Учасники судового провадження.
прокурор ОСОБА_8

потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

захисник ОСОБА_6

обвинувачена ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу злочинів.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 345, ч. 2 ст.342, ч. 1 ст. 125 КК України і їй призначено покарання:
- за ч.2 ст.342 КК України 2 роки позбавлення волі;
- за ч.2 ст. 345 КК України 3 роки позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 125 КК України - 150 годин виправних робіт.
На підставі ст. 70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 3,4 ст. 76 КК України.
Узагальнені доводи апелянта.
Апелянт вважає, що вирок є незаконним та необґрунтованим, судовий розгляд в суді першої інстанції є неповним, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що у обвинувальному висновку не вказано в який час почалася протидія з боку ОСОБА_7 і в який час вона закінчилася. Відповідно протоколу про прийняття заяви ОСОБА_10 про злочин до Ленінського РВ ММУ УМВС, заява прийнята о 10.40 год. 02.06.14р., а у обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 перешкоджала потерпілому ОСОБА_10 з 09 до 14.00 год.

Вказує, що в матеріалах провадження відсутнє подання, яке державний виконавець має направити до правоохоронного органу у випадку скоєння у відношенні нього злочину, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України, замість цього в матеріалах кримінального провадження міститься акт державного виконавця ОСОБА_10 від 02.06.2014 року, в якому зазначено про повне виконання рішення суду.

На думку апелянта, дії ОСОБА_10 порушували конституційні права обвинуваченої, яка захищала свої майнові права.

Правових підстав для проникнення у торгівельні кіоски обвинуваченої у будь кого з потерпілих не було. Рішення Господарського суду по справі №915/1855/13 від 09.12.2013р., яке було підставою для відкриття виконавчого провадження, не надавали право будь кому здійснювати проникнення до володіння ОСОБА_7 - торгівельних кіосків. Для виконання державним виконавцем демонтажу, ніякої потреби в проникненні до середини кіосків не було.

Зазначає, що відеоматеріали, визнані судом доказом, інформують про емоційне спілкування обвинуваченої з потерпілим, однак протидії як такої немає, оскільки ОСОБА_7 , як жінка , лише словесно могла скоювати опір державному виконавцю. Як видно на відеоматеріалі, ОСОБА_10 від дій ОСОБА_7 жодним чином не постраждав, не мав ніяких тілесних ушкоджень, його одяг та Ксерокопії документів, які він тримав в руках під час відеозаписів, теж були непошкодженими. Ні слідством, ні обвинуваченням не надано доказів застосування до ОСОБА_10 фізичної сили та опору з метою перешкоджання виконавчим діям. Торгівельний кіоск на спірній земельній ділянці було демонтовано 02.06.2014р.

На думку апелянта, суд першої інстанції упереджено, в інтересах сторони обвинувачення прийняв покази свідків обвинувачення та безпідставно не врахував покази сторони захисту, зазначивши у вироку що вони є друзями обвинуваченої, її підлеглими, близькими знайомими її сім`ї.

В той же час, одна з понятих на прізвище ОСОБА_12 , на даний час працює державним виконавцем Ленінського ВДВС, тобто є зацікавленою особою. Свідки обвинувачення надавали перекручені та суперечливі покази.

Вказує, що судом не перевірено законність отримання відеоматеріалу на СД-диску. Дане відео складається зі складених за незрозумілим принципом та порядком фрагментів, сам диск неналежним чином долучений до матеріалів кримінального провадження, без зазначення його серії, номеру. Сам відеозапис не містить дати та часу, з нього неможливо встановити коли саме відбулися зафіксовані на ньому події. Протокол огляду, складений слідчим за результатами перегляду відеоматеріалу, який міститься на диску є неточним, вибірковим, не містить жодної стенограми розмов між потерпілими і обвинуваченою, події трактуються необ`єктивно. Дійсність цього доказу та відсутність монтажу викликають обґрунтований сумнів. Під час судового розгляду суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення експертизи матеріалів та засобів відео звукозапису.

Вважає, що наведені фактичні обставини дають змогу стверджувати, що за епізодом з потерпілим ОСОБА_10 слідство і суд хибно кваліфікували дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України.

Зазначає, що судом першої інстанції не перевірено факт отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень з власної необережності, а також від ОСОБА_13 .

Вказує на суперечливість даних про час та обставини вчинення обвинуваченою злочину у відношенні потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Зазначає, що судом не враховано покази судмедексперта ОСОБА_14 , який пояснив, що дата виникнення тілесних ушкоджень в ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є умовною і його твердження про дату виникнення тілесних ушкоджень є не абсолютними. Крім того, обґрунтовані сумніви викликає той факт, що ОСОБА_11 як працівник міліції, після отримання тілесних ушкоджень не звертався до медичного закладу та не отримував ніяких медичних довідок.

По епізоду з пошкодженням форменого одягу ОСОБА_11 суд першої інстанції не з`ясував хто саме пошкодив сорочку потерпілого - ОСОБА_7 чи її чоловік - ОСОБА_13 , оскільки, твердження свідка ОСОБА_13 про те, що саме він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_11 та пошкодив йому сорочку підтверджуються постановою про притягнення за таке ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності.

Судом не враховано докази що спростовують обвинувачення - фотографічні зображення, що містять дату і час фотозйомки, на яких зображена потерпіла ОСОБА_9 і ніяких тілесних ушкоджень у неї немає, не зважаючи на те, що час зйомки значно пізніший за її повідомлення про отримання нею тілесних ушкоджень. Суд першої інстанції долучив даний доказ до справи, однак безпідставно не врахував його при ухваленні вироку. Свідки з боку захисту також підтверджують відсутність факту дотику лопати до тіла або рук потерпілої.

На думку апелянта, судом безпідставно задоволено цивільний позов ОСОБА_9 .. Легкі тілесні ушкодження які за змістом позовної заяви потерпіла отримала від обвинуваченої ніяк не могли викликати хронічні сердцево-судинні захворювання, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між ними, а тому ОСОБА_7 не повинна сплачувати витрати на лікування хронічних захворювань потерпілої. Також судом безпідставно визнано доказом довідку лікаря, оскільки вона не являється касовим або банківським документом і не підтверджує витрати в сумі 2 781,18 грн. Щодо медпрепаратів зазначених на копіях касових чеків, доданих до позовної заяви, то вони не відповідають призначенням лікаря. Крім того, дати на чеках не відповідають періоду перебування потерпілої на лікуванні.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Красних визнано винною у вчиненні злочинів за наступних обставин. 02 червня 2014 року приблизно о 09 годині 00 хвилин державний виконавець Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_10 в рамках виконавчих проваджень №42558599 від 19 березня 2013 року, відкритого на підставі наказу Господарського суду Миколаївської області у справі №915/1855/13 від 12 березня 2014 року, та №42558339 від 19 березня 2013 року, відкритого на підставі наказу Господарського суду Миколаївської області у справі №915/1855/13 від 17 лютого 2014 року, у складі виконавчої групи до якої крім нього входили державні виконавці зазначеного підрозділу ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , працівниками Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області дільничним інспектором міліції лейтенантом міліції ОСОБА_11 та дільничним інспектором міліції лейтенантом міліції ОСОБА_17 , працівниками ПАТ «Будівельна компанія Житлобуд-8», прибув для проведення виконавчих дій, а саме звільнення земельної ділянки загальною площею 114 квадратних метрів, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , орендованої позивачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_18 шляхом демонтування за рахунок відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 та відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_13 двох розміщених на цій ділянці торгівельних кіосків із належним до них всім допоміжним майном та приведення її у придатний до використання стан, на вищевказану земельну ділянку. Державний виконавець ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_7 про те, що прибув для проведення виконавчих дій у рамках вищезазначених виконавчих проваджень, а також про те, що для забезпечення громадського порядку присутні два працівники правоохоронних органів, а саме Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

ОСОБА_7 , розуміючи, що ОСОБА_10 є державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції та виконує покладені на нього службові обов`язки, діючи умисно, з мотивів перешкодити державному виконавцю виконати свої службові обов`язки, в період часу з 09 до 14 годин 2 червня 2014 року, знаходячись на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , вчинила опір державному виконавцю ОСОБА_10 , а саме нанесла ОСОБА_10 декілька ударів в область рук, відштовхувала його, вирвала з рук та намагалась знищити виконавче провадження, ображала останнього, що не дозволяло ОСОБА_10 провести виконавчі дії по вищезазначеному зведеному виконавчому провадженню.

Крім того, розуміючи, що ОСОБА_11 є працівником правоохоронного органу, а саме дільничним інспектором міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області та виконує покладені на нього службові обов`язки, а саме забезпечує громадський порядок при примусовому виконанні вищевказаних наказів Господарського суду Миколаївської області , 2 червня 2014 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, знаходячись на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень лейтенанту міліції ОСОБА_11 , нанесла йому декілька ударів руками в область грудей, а також, схопивши металеву підставку від торгівельних терезів, нанесла йому нею декілька ударів в область кисті правої руки, а також, схопивши ОСОБА_11 за формений одяг, порвала його, внаслідок чого спричинила ОСОБА_11 тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 753 від 03.06.2014 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 02 червня 2014 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, маючи на меті нанесення тілесних ушкоджень присутній при здійсненні виконавчих дій представнику стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_18 - ОСОБА_9 , схопивши штикову лопату, нанесла нею удар в область живота ОСОБА_9 , яка намагаючись запобігти удару в живіт, прикрила його руками, в результаті чого від удару лопатою отримала ушкодження пальців кистей, які згідно висновку експерта № 750 від 03.06.2014 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 342 КК України, а саме опір державному виконавцю під час виконання ним службових обов`язків, ч.2 ст. 345 КК України, а саме умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ч. 1 ст. 125 КК України, а саме нанесення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, доводи захисника та обвинуваченої ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляції, прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає її не підлягаючою задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону судом виконано.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 342, ч.2 ст. 345, ч. 1 ст. 125 КК України при обставинах, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються сукупністю належним чином дослідженими у суді доказами.

Так, стороною захисту не оспорюється, що 02 червня 2014р. в період часу з 09год. до 14 год., державний виконавець Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_10 в рамках виконавчих проваджень №42558599 та №42558339, у складі виконавчої групи, до якої крім нього входили державні виконавці зазначеного підрозділу ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , працівники Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області - дільничні інспектори міліції: лейтенант міліції ОСОБА_11 та лейтенантом міліції ОСОБА_17 , а також працівниками ПАТ «Будівельна компанія Житлобуд-8», прибув для проведення виконавчих дій, а саме звільнення земельної ділянки загальною площею 114 квадратних метрів, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , орендованої ОСОБА_18 , шляхом демонтування за рахунок відповідачів - фізичних осіб-підприємців ОСОБА_7 та ОСОБА_13 двох розміщених на цій ділянці торгівельних кіосків із належним до них всім допоміжним майном та приведення її у придатний до використання орендарем стан. Не заперечується також і те, що ОСОБА_7 не погоджуючись із діями державного виконавця, намагалась перешкодити демонтажу товарних кіосків.

Разом з тим, як вірно встановив суд, з показань потерпілого ОСОБА_10 , з цією метою обвинувачена ОСОБА_7 лаялася нецензурною лайкою, почала бити його, інших виконавчих службовців та працівників міліції. ОСОБА_7 виривала у нього з рук виконавче провадження і намагалася його порвати, наносила удари працівникові міліції ОСОБА_11 та порвала його формену сорочку. Працівники міліції та він неодноразово намагалися заспокоїти її, але вона продовжувала свої агресивні дії, аж поки її чоловіка ОСОБА_13 не доправили до відділку міліції.

Потерпілий ОСОБА_11 підтвердив показання потерпілого ОСОБА_10 і уточнив, що обвинувачена нанесла йому кулаком удари в грудну клітину, порвала формену сорочку, металевою кришкою від вагів вдарила по руці та намагалась нанести йому удари лопатою. Обвинувачена також нанесла удар лопатою ОСОБА_9 представниці орендаря ОСОБА_18 .

Потерпіла ОСОБА_9 підтвердила наведені вище показання потерпілих та добавила, що ОСОБА_7 нанесла їй удар лопатою у живіт, а пізніше рукою в область голови.

Показання потерпілих узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що він з дружиною, вважаючи дії державного виконавця неправомірними, намагались завадити вчиненню виконавчих дій. Підтвердив також нанесення обвинуваченою удару лопатою ОСОБА_21 .

Наведені вище показання узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №753 від 03.06.2014р.про наявність у ОСОБА_22 легких тілесних ушкоджень у вигляді крововиливів в області грудної клітини, правого плеча, садни в області нігтьової фаланги 4 пальця правої кісті руки, які утворились від не менш трьох ударних дій твердим предметом. Даними протоколу огляду сорочки ОСОБА_11 , у ході якого встановлено надірваний шеврон та тканина в районі другого ґудзика зверху, відсутність верхнього ґудзика Висновком судово-медичної експертизи №750 від 03.06.2014р. про наявність у ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень у вигляді крововиливів в області живота, які утворились від не менш ніж 2 ударних дій твердим предметом, яким могла бути лопата.

Цим доказам суд дав належну оцінку, взявши їх в основу доведеності обвинувачення ОСОБА_7 . Підстав для обмовляння потерпілими та вказаними свідками обвинувачену, про що йдеться у апеляційній скарзі, судом не встановлено.

До того ж, ці показання узгоджуються з даними щодо повноважень ОСОБА_10 на виконання рішення суду у примусовому порядку, а також повноваження ОСОБА_11 на участь у примусовому виконанні рішення суду як представника правоохоронного органу, відповідно до постанови державного виконавця ОСОБА_10 від 27.05.2014р. про залучення працівників Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області для забезпечення порядку при примусовому виконанні наказ №915/1855/13 від 17.02.2014р.(а.с.164,т.1) що входить до функціональних обов`язків ОСОБА_11 як дільничного інспектора міліції (т.1, а.с.73,74).

Таким чином, відсутні будь які підстави для висновку про неправомірність дій як державного виконавця так і працівника міліції ОСОБА_22 , який був залучений у відповідності до вимог ст.ст.5, 11 Закону України «Про виконавче провадження»(т.1, а.с.163).

Посилання апелянта на відсутність передбаченої ст.90 ЗУ «Про виконавче провадження» форми звернення ОСОБА_10 до правоохоронних органів за вчинення протиправних дій щодо нього, не ставить під сумнів як встановлені судом фактичні обставини так і допустимість взятих до уваги доказів.

Відповідно витягу з ЄРДР кримінальне провадження за ч.2 ст.342 КК України проведено на підставі усної заяви ОСОБА_10 (а.с.44,45), що відповідає вимогам ст.214 КПК України і є підставою для проведення досудового розслідування.

Дані про те, що наступного дня після вчинення злочину державним виконавцем рішення суду виконане не виправдовують злочинність діянь ОСОБА_7 . До того ж, перенесення виконавчих дій на наступний день відбулось на прохання ОСОБА_13 .

Обставини отримання потерпілим ОСОБА_11 форменого одягу, на що наголошується у апеляційній скарзі, не стосуються предмету доказування у даному кримінальному провадженні, оскільки, предметом злочинного посягання у даному випадку є не сам одяг, а авторитет органів державної влади. При цьому, обвинувачена ОСОБА_7 сприймала ОСОБА_11 саме як представника правоохоронного органу.

Відсутні підстави для визнання інформації, зафіксованої на СD-R диску, наданому потерпілим ОСОБА_10 , недопустимим доказом з огляду на зміст постанови слідчого про визнання цього диску речовим доказом.

Відповідно постанови слідчого ОСОБА_23 від 17.06.2014р. наданий при допиті ОСОБА_10 (свідком за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ) СD-R диск містить інформацію, щодо події злочину, відтак відповідає критеріям речових доказів у справі, визначеним ст.98 КПК України. Тому рішення про визнання наданого диску речовим доказу є вірним.

Щодо неохайності, допущеної слідчим при складанні вказаної постанови, про що йдеться у апеляційній скарзі, то у сенсі вимог ст.87 КПК України, вона не впливає на правильність прийнятого слідчим рішення та висновку суду про допустимість інформації, відображеної на цьому носії, як доказу обвинувачення.

Щодо тверджень апелянта про невідповідність дійсності відображеної інформації, у зв`язку із чим наполягав на проведенні фоноскопічної експертизи, суд зважує на те, що відеозапис надано потерпілим на підтвердження його показань, що охоплюється обсягом процесуальних прав потерпілого на підтвердження його позиції як сторони кримінального процесу. Цим даним, судом дана належна оцінку у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами у справі.

Безпідставними є твердження апелянта щодо причетності до злочину у відношенні ОСОБА_22 чоловіка обвинуваченої ОСОБА_13 , оскільки, потерпілий ствердно вказував на обвинувачену, як особу, яка умисно заподіяла йому легкі тілесні ушкодження.

Щодо участі ОСОБА_13 , який фактично підтримував свою дружину, то його було доставлено до відділку міліції, де за вчинене ним вжито заходів адміністративного реагування.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апелянта щодо не встановлення точного часу вчинення ОСОБА_7 протидії державному виконавцю, наявності суперечностей у цій частині з обвинуваченням за фактами спричинення тілесного ушкодження працівникові міліції ОСОБА_11 та потерпілій ОСОБА_9 , оскільки, як вірно встановлено судом і зазначено у вироку, дії обвинуваченої, направлені на спричинення тілесних ушкоджень та протидії державному виконавцю, були мотивовані єдиним бажанням перешкодити демонтувати торгівельні кіоски і тривали у період з 09 до 14 години. Час безпосереднього нанесення ударів потерпілим ОСОБА_22 та ОСОБА_21 вказано приблизно о 12 год., що не суперечить встановленим у суді обставинам справи, адже, ці події тривали у одному місці за участі одних і тих же осіб, а та дії обвинуваченої охоплювались єдиною метою - перешкодити державному виконавцю виконати свої службові обов`язки.

З цих же підстав є неістотними щодо обсягу обвинувачення посилання апелянта на те, що повідомлення про злочинні дії ОСОБА_24 надійшло до правоохоронного органу до їх завершення.

Безпідставними є твердження апелянта стосовно не встановлення судом суб`єктивного відношення обвинуваченої до подій злочинів. Як вірно встановив суд, ОСОБА_7 умисно чинила опір державному виконавцю та наносила тілесні ушкодження потерпілим. При цьому, суду не надано доказів того, що обвинувачена добросовісно помилялась у правомірності своїх дій, маючи намір захистити гарантовані Конституцією України права.

Так, державним виконавцем ОСОБА_10 неодноразово повідомлялось ОСОБА_7 про необхідність виконання Наказів №915/1855/13 від 17.02.2014р. та №015/1855/13 від 12.03.2014р. Господарського суду Миколаївської області та демонтування двох торгівельних кіосків із земельної ділянки загальною площею 114 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , у строк до 01.06.2014р. та що у разі невиконання рішення суду, воно буде виконано примусово державною виконавчою службою (т.1, а.с.144-147). Твердження про те, що обвинуваченою невірно був розтлумачений зміст ухвали Вищого Господарського Суду України від 14.04.2014р. є надуманими, оскільки, згідно наданої Ухвали касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_13 повернуто без розгляду.

Крім того, суд дав належну оцінку показанням свідків сторони захисту ОСОБА_13 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , які підтвердили конфліктність ситуації при демонтуванні кіоску, але не бачили, щоб обвинувачена когось била чи іншим чином чинила активний опір. Суд вірно вказав, що ці показання здебільшого стосуються оцінки дій державного виконавця, які свідками вважались неправомірними, і, з цієї точки зору, виправдовували мотивацію дій ОСОБА_7 щодо захисту її майна. До того ж, як встановлено судом, вказані свідки перебувають у близьких стосунках із обвинуваченою, що пояснює їх вибірковість у відтворенні подій.

Крім того, апелянтом наводиться своя оцінка показанням судмедексперта ОСОБА_14 , наводиться своє тлумачення поведінки потерпілого ОСОБА_11 щодо не звернення його у лікувальний заклад УМВС стосовно отриманих тілесних ушкоджень, при цьому є незрозумілим які обставини чи докази апелянт ставить під сумнів.

З урахуванням наведеного суд дійшов вірного висновку про доведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та вірно кваліфікував її дії за ч.2 ст.342 КК України як опір державному виконавцю під час виконання ним службових обов`язків, ч.2 ст.345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, а також за фактом спричинення ОСОБА_9 умисних легких тілесних ушкоджень - за ч.1 ст.125 КК України, тому всі доводи апеляційної скарги щодо недоведеності винуватості ОСОБА_31 у інкримінованих злочинах є неприйнятними і задоволенню не підлягають.

Разом з тим, на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом за епізодом обвинувачення від 26.09.2013р. закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК України.

Відповідно положень ч.5 ст.74, ст. 49 КК України, ч.2 ст.373, ч.3 ст.285 КПК України, у разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку. У такому випадку особа може бути звільнена від покарання. За в частині призначення покарання ОСОБА_7 підлягає зміні. зміні.

Поряд з цим, твердження апелянта щодо не обґрунтованості та не вмотивованості рішення суду щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_9 суд визнає слушними.

Так, відповідно вимог ч.3 ст.374 КПК України, суд задовольняючи позовні вимога зобов`язаний вказати мотиви та підстави свого рішення.

Однак, ці вимоги закону судом порушено.

Приймаючи рішення про задоволення цивільного позову ОСОБА_9 на відшкодування затрат на лікування суд взагалі не мотивував його, не перевірив, чи дійсно затрати на лікування пов`язані саме з отриманням потерпілою легких тілесних ушкоджень.

Незрозумілим також є висновок суду, які саме обставини злочину та яке матеріальне становище обвинуваченої враховані при визначенні розміру моральної шкоди.

Проте, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити мотиви прийняття цього рішення, оскільки суд фактичних обставин, які взяв до уваги при вирішення цивільного позову взагалі не виклав, доводів потерпілої ОСОБА_9 не проаналізував і, таким чином, фактично його не розглянув.

Такі порушення кримінального процесуального закону апеляційний суд вважає істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, в зв`язку з чим вирок суду у цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, не відповідає змісту прийнятого судом рішення щодо призначеного покарання вказівка суду про початок строку його відбування з дня ухвалення вироку, оскільки, судом ухвалено рішення про звільнення від відбування покарання з іспитовим строком.

Тому така вказівка суду підлягає виключенню з резолютивної частини вироку суду.

Керуючись ст.ст.405,407,ч.1ст.412, 415,532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.
ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2016 року за ч.1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком 150 годин, в зв`язку з закінченням строків давності, відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України.

ОСОБА_7 вважати засудженою за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2016 року за ч.2 ст.345, ч.2 ст.342 КК України до покарання: - за ч.2 ст.342 КК України 2 роки позбавлення волі; - за ч.2 ст. 345 КК України 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити з випробуванням строком на 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.3,4 ст.76 КК України.
Виключити з резолютивної частини посилання суду про початок строку відбування покарання з дня ухвалення вироку.
Цей же вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2016 року у відношенні ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_21 про відшкодування затрат на лікування та моральної шкоди скасувати, призначити в цій частині новий судовий розгляд у суді 1-ї інстанції в порядку цивільного судочинства
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.
Головуюча

Судді: