Справа № 305/452/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

06.03.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рахівського районного суду від 21 грудня 2016 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Стара Малукса, Кіровського району, Ленінградської області, Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , не одружений, має на утриманні малолітню дитину, українець, без громадянства, з неповною середньою освітою, не працюючий, раніше судимий: 10.02.2012 року Рахівським районним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст.304 КК України до 4 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України іспитовим строком 3 роки,
засуджений за ч.3 ст.185 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рахівського районного суду від 10.02.2012 року та остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначено покарання у виді 4 (чотирьох) років одного місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту його затримання 24 лютого 2015 року.
Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк перебування його під вартою з 24 лютого 2015 року по день набрання вироком законної сили, у відповідності до ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 196,56 грн. процесуальних витрат.
Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.
Запобіжний захід ОСОБА_6 - тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений за те, що він будучи раніше засудженим вироком Рахівського районного суду від 10.02.102 року за ч.2 ст.185, ч.1 ст.304 КК України, 09 листопада 2014 року , близько 19-ої години, знаходячись в с.Луг Рахівського району, умисно, повторно, з метою протиправного особистого збагачення за рахунок чужого майна, зайшов через незачинені ворота до подвір`я будинку АДРЕСА_2 та, шляхом вільного доступу, через незачинені вхідні двері, проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав бензопилу марки «STIHLMS-650» що належала ОСОБА_7 , чим завдав останньому матеріальної шкоди на загальну суму 800 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує на незаконність постановленого щодо нього вироку Рахівським районним судом, посилаючись на суворість призначеного покарання та проведення судового розгляду у відсутності потерпілого та свідків, покази яких мали істотне значення для встановлення істини у справі. Одночасно зазначає, що у вчиненому злочині розкаюється, бажає стати на шлях виправлення, має дружину та сина, у зв`язку з чим просить призначити покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, обмежившись відбутим терміном ув`язнення.
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого частково, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону та просила призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді 3-х років позбавлення волі, оскільки суд першої інстанції не мав права посилювати йому покарання за цей злочин, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.
Відповідно дост.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно дост.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.
За змістом вказаної вище норми закону суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Відтак, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а обмеження дослідження доказів, як процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.
Однак, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження та постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 вказаних вимог Закону не дотримався.
Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження було розглянуто судом без дослідження заявлених учасниками судового провадження доказів в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, відповідно до якого суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Проте, зміст журналу від 21.12.2016 року свідчить про те, що зазначені положення норм процесуального законодавства учасникам кримінального провадження, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 належним чином роз`яснені не були та суд не переконався чи зрозуміло всім це положення закону. З цього ж журналу судового засідання не вбачається проведення судом дій, передбачених ст..349 КПК України, натомість об`активно вбачається, що стадія визначення судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню та допит обвинуваченого ОСОБА_6 відбувся формально, протягом 5 хвилин, що не можна вважати належним виконанням судом першої інстанції вимог ч.4 ст.349 та ст.351 КПК України щодо допиту обвинуваченого. Крім того, належна фіксація перебігу вказаного судового процесу на технічному носії інформації - відсутня, що позбавляє апеляційний суд можливості належним чином перевірити доводи апеляції та свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Більш того, із журналів судових засідань від 24.03.2016 року та 21.07.2016 року, а також із технічних записів, видно, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у інкримінованому злочині не визнав та наполягав на виклику та допиті потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні для встановлення дійсних обставин події, поставленого йому у вину кримінального правопорушення, оскільки вважає, що потерпілий умисно обмовив його, оскільки раніше він засуджувався за злочин, де потерпілою була його мати.
Відтак, зазначене у вироку суду першої інстанції твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті щодо нього, визнав повністю, не відповідає дійсності, зважаючи на його неоднозначну позицію в попередніх судових засіданннях та його формальний та поверховий допит.
Отже, прийнявши рішення про недоцільність дослідження доказів, без виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд безпідставно обмежив дослідження фактичних обставин справи формальним допитом обвинуваченого, дослідженням лише письмових доказів, які були надані прокурором, та провів судове слідство без належного виклику потерпілого та свідків.
Зазначені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які передбачені ст. 7 п. п. 10, 13, 16 КПК України і є вимогами, що містять загальні засади кримінального провадження, які за своїм змістом та формою повинні бути суворо дотримані.
Відповідно до п.5 ст.2 ст.412 КПК України, судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, на чому наполягав і сам обвинувачений.
Виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_6 безпідставно був обмежений у реалізації свого права на захист, в тому числі і шляхом допиту потерпілого при проведенні судового слідства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений ним вирок з викладених вище підстав підлягає безумовному скасуванню.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України, місцевим судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст.415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого, свідків за наполяганням останнього, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст..370 КПК України.
Оскільки підставами для скасування вироку суду є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційної скарги, в тому числі щодо призначеного покарання. Такі доводи підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
Вирішуючи питання щодо міри запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд враховує положення ст..5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачних законом випадках за встановленою процедурою.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 знаходиться під вартою ще із 24.02.2015 року, тобто з моменту його затримання, тобто більше двох років і строк попереднього ув`язнення за цим вирооком майже дорівнює фактично призначеному покаранню, що відповідно до ч.5 ст.72 КК України є підставою для зміни запобіжного заходу .
Апеляційний суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, що застосовується на певний строк і з урахуванням прийнятого щодо ОСОБА_6 рішення ро скасування вироку з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження, вважає за необхідне змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на більш м`який.
З врахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 - скасувати й призначити новий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 - тримання під вартою, змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: