Справа № 461/45/17
Провадження № 1-кс/461/101/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.05.2017 року м. Львів
Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_4 на постанову про закриття кримінального провадження ,-
ВСТАНОВИВ:
На думку скаржника, вчинення прокурором процесуальної дії прийняття рішення про закриття кримінального провадження, яке не було передбачено ухвалою суду, свідчить про порушення вимог кримінального процесуального законодавства, яке не передбачає можливості прийняття такого рішення на даній стадії кримінального провадження.
На переконання скаржника, за результатами досудового розслідування зібрано достатньо доказів для скерування обвинувального акту в суд щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 для розгляду по суті, оскільки це доводиться наступними доказами: рішення судів у цивільній справі, протоколами допитів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 , а також протоколами проведення негласних слідчих дій та іншими доказами.
В судовому засіданні ОСОБА_12 та скаржник надали пояснення, аналогічні викладеним у скарзі. Водночас представник ОСОБА_12 повідомив, що на його думку у провадженні не проведені всі необхідні слідчі та процесуальні дії, а відтак постанову про закриття від 30.11.2016 року необхідно скасувати.
Прокурор в судовому засіданні проти мотивів скарги заперечив, зазначивши, що оскаржувана постанова від 30.11.2016 року винесена з дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, на підставі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження. Повідомив, що зібраними в ході досудового розслідування доказами доводиться наявність цивільно - правових відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , про факт розслідування кримінального провадження працівниками правоохоронних органів стосовно ОСОБА_12 , однак жодним чином не доводиться винуватість ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України. Також прокурор повідомив, що жодних процесуальних та слідчих дій на зібрання доказів не вчинялось, а прийняття будь - якого процесуального рішення, в т.ч. про скерування обвинувального акту в суд чи про закриття кримінального провадження чинним законодавством не заборонено, що виходить із системного тлумачення ст. ст. 5, 36, 284 КПК України. Просив суд у задоволенні скарги відмовити.
Представник зацікавлених осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_13 повідомив, що досудове розслідування проведено з грубим порушенням норм КПК України: зі сторони ОСОБА_12 та ОСОБА_14 систематично здійснювали провокаційні дії по відношенню до його підзахисних та інших учасників судового процесу, негласні слідчі (розшукові) дії проведені не уповноваженими зазначеними особами, без наявності дозволу на доступ до державної таємниці, ОСОБА_12 не був власником спірної земельної ділянки, а відтак він не може бути і потерпілим, досудове розслідування проведено в понад встановлений статтею 219 КПК України граничний термін, строки досудового розслідування у відповідності до положень КПК України не продовжувалися. Просить відмовити в задоволенні скарги, оскільки процесуальне рішення прокурором прийнято у відповідності до його повноважень.
Зацікавлена особа ОСОБА_5 заявив, що йому інкримінують діяння, до якого він не причетний. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 було внесено до ЄРДР в жовтні 2013 р., а його призначили на посаду в 2014 р. ОСОБА_12 повідомлено про підозру також до його призначення на посаду прокурора Обухівського району Київської області. Жодних вказівок у справі він не надавав. Просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_12 щодо скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження від 30.11.2016 року.
Зацікавлені особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з аналогічним обґрунтуванням також заперечили проти задоволення скарги ОСОБА_12 .
У відповідності до п.3 ч.1 ст.303 КПК України рішення слідчого або прокурора про закриття кримінального провадження на досудовому розслідуванні може бути оскаржене заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Підставою для внесення відомостей до ЄРДР були заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_11 від 28.11.2014 року щодо вимагання працівниками прокуратури Обухівського району Київської області неправомірної вигоди у вигляді земельної ділянки.
За результатами досудового розслідування ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 16.01.2015 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України.
Згідно повідомленої підозри, ОСОБА_6 , вичерпавши всі можливості цивільно-правового характеру, направлені на повернення земельної ділянки з володіння ОСОБА_12 , вирішив повернути свої права на вказане майно шляхом вимагання із застосуванням погроз щодо притягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності. У подальшому, ОСОБА_6 , його брат ОСОБА_6 , а також їх представники: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вступили у змову з прокурором Обухівського району Київської області ОСОБА_5 з метою надання ним незаконних вказівок процесуальному керівнику прокуратури Обухівського району Київської області ОСОБА_9 та слідчому Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_10 , здійснювати обмеження прав та свобод ОСОБА_12 шляхом його кримінального переслідування, діючи з корисливих мотивів з метою примушування його до передачі прав ОСОБА_6 на земельну ділянку, яка раніше належала останньому та була ним подарована ОСОБА_12 , а у подальшому переоформлена ним у власність його родички - ОСОБА_16 .
За результатами досудового розслідування 15.06.2015 року обвинувальний акт у провадженні скерований до суду для розгляду по суті. Після визначення підсудності, з підготовчого судового засідання колегія суддів Києво- Святошинського районного суду Київської області 15.10.2015 року повернула прокурору прокуратури Київської області для усунення недоліків у відповідності до вимог КПК України.
Органом досудового розслідування дане кримінальне провадження відновлено та 09.03.2016 року прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_17 прийнято рішення про його закриття щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі п.З ч.І ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
04.04.2016 року вищевказану постанову про закриття кримінального провадження, а 19.05.2016 року і постанову про відновлення досудового розслідування скасовано заступником Генерального прокурора України.
12.10.2016 року Генеральним прокурором України скасовано постанови заступника Генерального прокурора України від 04.04.2016 року і 19.05.2016 року та кримінальне провадження для подальшого розслідування скеровано до слідчого управління прокуратури Львівської області, працівниками якої 30.11.2016 року кримінальне провадження закрито щодо ОСОБА_5 та в цілому закрито кримінальне провадження за статтями 283 ч.2 п.1, 284 ч.1 п.п. 2, 3 КПК України.
Із заяв ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про вчинення відносно них злочинів, а також їх допитів в якості свідків вбачається, що вони неодноразово спілкувались з ОСОБА_18 та їх представниками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також з прокурором Обухівського району ОСОБА_5 з питань припинення кримінального переслідування відносно ОСОБА_12 за умов передачі ним земельної ділянки ОСОБА_6 . Дані покази надані зацікавленими особами та не підтверджуються іншими матеріалами кримінального провадження.
Вивченням долучених до матеріалів провадження рішень та ухвал судів Київської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлено, що між ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та іншими особами склалися цивільно-правові відносини. Даними рішеннями не підтверджується, що ОСОБА_12 особисто мав у власності земельну ділянку, яка була предметом спірних взаємовідносин. Крім того, на час ухвалення даного рішення спірні взаємовідносини не знайшли свого кінцевого вирішення по суті.
З протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій (надалі НСРД) вбачається, що між прокурором району, процесуальним прокурором, слідчим та скаржником відбувалися розмови про стан досудового розслідування, про скерування в суд процесуальних документів та вчинення інших процесуальних дій, визначених КПК України. Розмови про вимагання коштів, інших матеріальних цінностей особами, яким повідомлено про підозру із заявниками у протоколах проведення негласних слідчих (розшукових) дій відсутні.
Суд також приймає до уваги, що НСРД були проведені у кримінальному провадженні, відомості про які внесені щодо скоєння злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України. Водночас, ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 16.01.15 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 ч.4 КК України. Проте, всупереч вимогам статті 257 КПК України, протоколи НСРД за відсутності ухвали слідчого судді використані в іншому кримінальному провадженні.
Крім того, всупереч вимогам статей 41, 77 КПК України, всі протоколи проведення НСРД були складені свідком, що є недопустимим у відповідності положенням статей 86, 87, 89 КПК України.
Аудіо-, відео- контроль особи здійснювалися не уповноваженими особами ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , з елементами провокування до вчинення злочинів особами, яким повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, що також є недопустимим.
Про недопустимість використання оперативних даних як доказів у справі свідчить Рішення Конституційного суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі № 1-31/2011 за конституційним зверненням СБУ щодо офіційного тлумачення положень ч.3 статті 62 Конституції України, яке діє в даний час, в якому зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства (п.3.2 рішення Конституційного Суду України). Оперативно-розшукові заходи можуть проводитися виключно визначеними в Законі державними органами та їх посадовими особами, які зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Основного Закону України ) ( п. 3.3. Рішення).
Суд погоджується з аналізом ч.4 ст. 189 КК України, наведеним у постанові про закриття кримінального провадження, що незаконна вимога у передачі майна (права на майно) повинна бути поєднана з погрозами, насильством, пошкодженням чи знищенням майна, незалежно від досягнення поставленої мети. Вимога задовольнити законні майнові претензії, що мало місце в даному випадку, не утворює склад такого правопорушення. Вказане положення знайшло своє підтвердження і в Постанові Пленуму Верховного суду України № 10 від 06.11.2009 року « Про судову практику у справах про злочини проти власності» в якій зазначив, що відповідно до статті 189 КК вимагання полягає у незаконній вимозі передати чуже майно чи право на майно або вчинити будь-які дії майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмежити права, свободи або законні інтереси цих осіб, пошкодити чи знищити їхнє майно або майно, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголосити відомості, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці. Погроза при вимаганні має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме винній особі або не виконає її вимог, то ця погроза буде реалізована. При всіх обставинах вимога повинна стосуватися потерпілого Проте в матеріалах даного кримінального провадження відсутні дані, що ОСОБА_12 є потерпілим у справі.
Судом також взято до уваги твердження представника скаржника адвоката ОСОБА_4 про те, що на даний час у провадженні проведено всі необхідні слідчі дії, необхідно лише прийняти рішення про складання обвинувального акту та скерування його в суд для розгляду по суті, що в свою чергу свідчить про погодження скаржником з тим, що органом досудового слідства забезпечено повноту досудового розслідування та в даний час необхідно надати лише оцінку зібраним доказам щодо наявності підстав для складання обвинувального акту та скерування його до суду для розгляду по суті.
Оглядом матеріалів кримінального провадження встановлено, що в провадженні проведено всі можливі та необхідні слідчі дії, але доказів вчинення ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 злочинів не здобуто. Ні скаржник ні його представники також доказів не надали, окрім власного трактування матеріалів кримінального провадження.
Згідно системного тлумачення ст.5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається. Відповідно до положення статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом. Закриття кримінального провадження є однією із форм закінчення досудового розслідування, а тому рішення про закриття кримінального провадження прийнято у відповідності до вимог КПК України та повноважень процесуального керівника у даному кримінальному провадженні.
Нормами статей 283, 284 КПК України визначено, що прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозруздійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з обвинувальним актом.
Відповідно до положення статті 36 ч.2 п.9 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження процесуальних строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом. Чинний кримінально-процесуальний Кодекс України передбачає закриття кримінального провадження на кожній стадії кримінального процесу. Будь-яких обмежень немає.
Крім того, у даному провадженні збігли процесуальні строки, встановлені статтями 294, 219 КПК України.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги на відсутність обставин, які б викликали сумнів у повноті, всебічності та неупередженості дослідження обставин кримінального провадження, що стали підставою для винесення постанови від 30.11.2016року про закриття кримінального провадження, враховуючи, що висновки та процесуальне рішення процесуального прокурора відповідають вимогами кримінального процесуального закону і ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, вважаю, що в задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 306, 307, 318-380 КПК України, слідчий суддя,-
Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана до Апеляційного суду Львівської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1