Справа № 127/351/17
Провадження №11-кп/772/561/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем: ОСОБА_5
розглянув «04» квітня 2017 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання засудженого
ОСОБА_6 ,
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Одеси, українця, громадянина України,
засудженого:
-31.03.199 року Одеським обласним судом за ст. ст.
93 п. «а», «г», «є», «і», ст. 142 ч.3, 193 ч.3,
42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу;
-08.06.200 року ухвалою Верховного суду України
смертну кару розстріл замінено на довічне позбавлення волі,
про приведення вироку Одеського обласного суду від 31.03.1999 року, та ухвали Верховного суду України від 08.06.200 року у відповідність вимогам закону.
За участю сторін провадження:
прокурора: ОСОБА_7
захисника-адвоката: ОСОБА_8
засудженого: ОСОБА_6
за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2017 року, -
В с т а н о в и в :
Згідно ухвали суду, до Вінницького міського суду Вінницької області 10 січня 2017 року надійшло клопотання ОСОБА_6 про перегляд, та приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку відносно нього, свої вимоги засуджений мотивував тим, що 07 травня 2008 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, яким передбачені зміни вироку суду, згідно якого він відбуває покарання. Вироком Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року він засуджений за ст. ст. 93 п. «а,г,є,і», 142 ч.3, 193 ч.3, 42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Верховного Суду України від 08 червня 2000 року виняткова міра покарання замінена на довічне позбавлення волі. На момент постановлення вироку - 31 березня 1999 року стаття 93 КК України передбачала покарання у вигляді позбавлення волі від 8 до 15 років або смертну кару. Рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року було визнано неконституційність існування і застосування в Україні виключеного виду покарання смертної кари. Вважає, що дане рішення є нормою прямої дії і з 29 грудня 1999 років Україні санкція статті 93 КК України містила лише покарання у вигляді позбавлення волі від 8 до 15 років. Вирок, яким було призначено покарання смертна кара повинен був бути переглянутий в напрямку приведення його у відповідність з вимогами чинного законодавства. Однак, Верховний Суд України переглянув вирок тільки після вступу в дію Закону України від 22 лютого 2000 року. Цим нормативним актом було введено новий більш суворий вид покарання довічне позбавлення волі. Таким чином ОСОБА_6 просить суд привести вирок Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвалу Верховного Суду України від 08 червня 2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України і замінити призначене йому покарання на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , про приведення вироку Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвали Верховного суду України від 08 червня у відповідність вимогам закону.
Не погодившись із рішенням суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2017 року щодо нього, винести нову ухвалу, якою привести вирок Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвалу Верховного Суду України від 08 червня 2000 року у відповідність з частиною 4 статті 5 Кримінального Кодексу України і призначити йому покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. Вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі повинно бути замінене на 15 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на статті 6, 7,13 Європейської конвенції та положення ч.4 ст.5 КК України ( в редакції 2001 року), згідно якої якщо після вчинення особою діяння, передбаченого Кримінальним кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Заслухавши доповідача, думку засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свою апеляційну скаргу у повному обсязі, міркування прокурора, який вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 звернувся з клопотанням до Вінницького міського суду Вінницької області про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства. При цьому він послався на рішення Конституційного Суду України, Конституцію України та статті Кримінального кодексу України, зі змісту яких вбачається, що у період з 29 ґрудня 1999 року по 04 квітня 2000 року найсуворішим покаранням яке могло бути призначене особам, засудженим за Кримінальним кодексом України до позбавлення волі, за злочини вчинені у цей період, було позбавлення волі строком на 15 років.
Перевіривши викладені в клопотанні ОСОБА_6 доводи, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні.
Так, відповідно до положень статті 93 КК України ( в редакції закону 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара, а у випадку, передбаченому пунктом «а» цієї статті з конфіскацією майна.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкції Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.
На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України 22 лютого 2000 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким, зокрема, у статті 93 КК України ( в редакції 1960 року) покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.
Як вбачається з Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-111 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок часу був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483-111 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормо контролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-111 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотню дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» , у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Судом першої інстанції безспірно встановлено, що відповідно до вироку Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «а», «г», «є», «і», ст. 142 ч.3, ст. 193 ч.3, ст. 42 КК України і йому призначено покарання у вигляді смертної кар розстрілу з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 08 червня 2000 року виняткова міра покарання ОСОБА_6 замінена на довічне позбавлення волі.
Таким чином суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_6 у задоволенні його клопотання про заміну довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Також слід зазначити, що 07 листопада 2008 року Староміським районним судом м. Вінниці відмовлено засудженому ОСОБА_6 в задоволенні заяви про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 08 березня 2000 року постановлених відносно ОСОБА_6 .
Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 19 березня 2009 року апеляційна скарга ОСОБА_6 залишена без задоволення, а постанова Староміського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2008 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про приведення у відповідність вироку Одеського обласного суду від 31 березня 199 року залишено без змін.
Постановою судді Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 22 червня 2009 року відмовлено засудженому ОСОБА_6 у витребуванні кримінальної справи за його заявою про приведенні у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 08 березня 2000 року.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд
П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку Одеського обласного суду від 31 березня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 08 червня 2000 року у відповідність вимогам закону, - залишити без змін.
Касаційна скарга на судові рішення може бути подана, до касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом: