печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2016 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника потерпілої особи ТОВ Зара Україна ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

законного представника ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним характером відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 07.12.2015 рокуприблизно о 20 год. 00 хв., приїхавши до магазину «ZARA», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 23, з метою подивитись собі одяг та перебуваючи в торговому залі чоловічого відділу помітив головний убір чорного кольору (кепку) вартістю 349,00 грн., після чого у нього було виявлено: головний убір, чорного кольору, вартістю 349,00 грн., артикул «ART.: 3920/401/800 за який він не розрахувався.

31.05.2016 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва звернулась до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним характером, посилаючись на те, що на час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_6 за своїм психічним станом не усвідомлювавсвоїх дій та не міг керувати ними, оскільки хворіє на психічну хворобу шизофренію параноїдну, дефектний стан (згідно МКХ 10, шифр F 20.0), ізгідно висновку судово-психіатричного експерта № 111 від 17 травня 2016 року відносно ОСОБА_6 було рекомендованозастосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним характером.

В судовому засіданні прокурор та представник потерпілої особи просили клопотання задовольнити, захисник ОСОБА_5 та законний представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Вказане обґрунтовували тим, що діяння ОСОБА_6 характеризується незначним ступенем суспільної небезпеки і нимне було завдано шкоди потерпілій особі, при цьому ступінь небезпеки ОСОБА_6 для себе та інших осіб є незначним, а можливість спричинення ним іншої істотної шкоди є занадто малою.

При цьому захисник ОСОБА_5 заявила клопотання, в якому просила викликати в судове засідання експерта ОСОБА_8 задля його допиту, з метою роз`яснення висновку судово-психіатричного експерта № 111 від 17 травня 2016 року в частині можливості застосування до ОСОБА_6 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідностатті 101 КПК України та положень пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» суди повинні критично оцінювати висновки експертизи з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й мотивованості, оскільки ці висновки є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідних ухвалі, вироку, постанові суду. Коли ж висновки експертиз є недостатньо зрозумілими, неповними або виникає потреба у з`ясуванні додаткових питань, суд повинен викликати в судове засідання експерта-психіатра чи судово-медичного експерта.

На підставі статті 101 КПК України та враховуючи вищевказані роз`яснення Верховного Суду України суд задовольнив клопотання захисника ОСОБА_5 про викликексперта ОСОБА_8 в судове засідання задля уточнення можливості застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги.

Розглядаючи питання застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, суд виходить із положень статей 93, 94 КК України, статей 512, 513 КПК України, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування».

Статтею 513 КПК України імперативно передбачено, що під час постановлення ухвали щодо застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, чи вчинено це діяння певною особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення в стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме.

Обставини вчинення ОСОБА_6 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі досліджених судом доказів (що були отримані з показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також документів, наданих суду стороною обвинувачення).

Отже, ОСОБА_6 вчинив суспільно-небезпечне діяння, що частково (за виключеннямтаких елементів складу злочину як суб`єкт та суб`єктивна сторона) підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, які виразились у тому, що у ОСОБА_6 07.12.2016 року було знайдено головний убір (який обліковується у магазині ІНФОРМАЦІЯ_2 »), за який він не розрахувався, оскільки у відповідності до висновку судово-психіатричного експерта№ 111 від 17 травня 2016 ОСОБА_11 на період вчинення 07.12.2015 року діяння страждав на захворювання: шизофренія параноїдна, дефектний стан (згідно МКХ-10, шифр F 20.0) і за своїм психічним станом 07.12.2015 року не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, що є підставою для вирішення судом питання про осудність ОСОБА_6 на час вчинення ним вказаного діяння.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування»неосудність є юридичною категорією, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК) належить виключно до компетенції суду.

Враховуючи досліджені судом обставини справи та докази, а також наявність у ОСОБА_6 захворювання шизофренія параноїдна, дефектний стан (згідно МКХ-10, шифр F 20.0), що підтверджується вищевказаним висновком експерта-суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6 на момент вчинення ним суспільно-небезпечного діяння 07.12.2015 року не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними отже ОСОБА_6 перебував у стані неосудності, тому згідно статті 19 КК України ОСОБА_6 не підлягає кримінальній відповідальності.

Згідно статті 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначаючи відповідно до ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру.

Експерт ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив суду, що ОСОБА_6 не має схильності до суїциду та заподіяння шкоди іншим особам, а медична допомога, може бути йому надана як в умовах стаціонару,так і шляхомзастосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги.

Законний представник ОСОБА_6 . ОСОБА_7 пояснив суду, що на час закінчення терміну стаціонарної експертизи, яка була призначена ОСОБА_6 на досудовому слідстві, лікарі прийшли до висновку, що ОСОБА_6 може перебувати в домашніх умовах на піклуванні родичів.При цьому за період з літа 2016 року по грудень 2016 року у ОСОБА_12 є стійка позитивна динаміка і він емоційно та психологічно себе значно краще почуває в домашніх умовах ніж в умовах стаціонару.

За місцем проживання ОСОБА_6 характеризується позитивно.

Враховуючи вищевказане, а також висновок судово-психіатричного експерта № 111 від 17 травня 2016 рокута пояснення експерта ОСОБА_8 , які він надав в судовому засіданні,суд вважає, що ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_6 (небезпечність для себе та інших осіб)є незначною.

У відповідності до вимог статей 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно з Конституцією України людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3) і кожен має право на повагу до його гідності (ст. 28).

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «G.v.France», п.39 «Halilovic v.Bosnia and Herzegovina» п.18почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Верховний Суд України у вказаній постанові зазначив, що чинне кримінальне і кримінально-процесуальне законодавство передбачає систему норм, спрямованих на об`єктивне й гуманне вирішення питань, пов`язаних із забезпеченням інтересів осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, страждаючи на психічні хвороби або маючи інші психічні розлади, що зумовлюють потребу в застосуванні примусових заходів медичного характеру чи примусового лікування.

Згідно статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно пункту 3 наказу МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади» вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.

Як зазначив Верховний Суд України у вищевказаній постанові за змістом положень КК, ЗУ "Про психіатричну допомогу" та Основ законодавства України про охорону здоров`я метою застосування примусових заходів медичного характеру є: вилікування чи поліпшення стану здоров`я осіб, названих у статтях 19, 20, 76, 93 та 96 КК ; запобігання вчиненню зазначеними особами нових суспільно небезпечних діянь (злочинів), відповідальність за які передбачена нормами КК.

З огляду на викладене та з метою досягнення мети застосування примусових заходів медичного характеру, якою є вилікування чи поліпшення стану здоров`я ОСОБА_6 , щоможливо шляхом створення найбільш оптимальних умов для одужання ОСОБА_6 які, на переконання суду, мають вираз у його подальшомуперебуванні в колі його родини, а також враховуючи те, що таке лікуванняможе бути надано на умовах надання амбулаторної психіатричної допомоги,при цьому, беручи до уваги незначний ступінь суспільної небезпеки діяння, яке вчинив ОСОБА_6 07.12.2015 року, що має вираз у конкретних обставинах вчинення ОСОБА_6 07.12.2015 року суспільно - небезпечного діяння, ознаки якого відповідають ознакам складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, (який є злочином середньої тяжкості), а також відсутність заподіяноїшкоди потерпілій особі, і, як наслідок, відсутність цивільного позову в кримінальному провадженні, характер і тяжкість психічного захворювання ОСОБА_6 , що має вираз у відсутності у ОСОБА_6 схильності до суїциду та заподіяння шкоди іншим особам, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання сторони обвинувачення лише в частині застосування до ОСОБА_6 примусового заходу медичного характеру у зв`язку з наявним в нього психічним захворюванням.

Водночас суд вважає, що ОСОБА_6 слід визначити примусовий захід медичного характеру надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Провівши у справі судове слідство та заслухавши думку сторін кримінального провадження по суті внесеного клопотання, суд, керуючись ст. 19, 93, 94 КК України, ст. 512, 513 КПК України,

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва ОСОБА_3 задовольнити частково.

Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Речовий доказ - головний убір, чорного кольору, вартістю 349,00 грн., артикул ART.: 3920/401/800, що передано на зберігання представнику ТОВЗара Україна - залишити останньому, як власнику.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1