АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2017 року м. Чернівці
Колегія суддів судової палати у кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000071 від 16 лютого 2016 року відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нижнєвартовськ Тюменської області Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого:
- 29 липня 2010 року Першотравневим районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до 2 років позбавлення волі;
- 18 березня 2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 296 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі;
- 14 травня 2014 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області за ст. 395, 71 КК України до обмеження волі строком на 1 рік 10 місяців, 05 серпня 2014 року постановою Долинського районного суду Івано-Фрнківської області не відбуту частину строку покарання скорочено на половину на підставі ст. 6 ЗУ «Про амністію в 2014 році».
КП №11-кп/794/37/17 р. Головуючий у І інстанції ОСОБА_12
Категорія ст.187 КК України Доповідач ОСОБА_13
- 28 січня 2015 року Долинським районним судом Івано-Франківської області на підставі ст. 82 КК України не відбуту частину покарання у виді обмеження волі призначеного 14 травня 2014 року ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області замінено на 240 годин громадських робіт, невідбутна частина покарання 224 години;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_2 , неодруженого, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, раніше судимого:
- 26 травня 2005 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 1 ст. 190 КК України до штрафу в розмірі 600 гривень;
-08 вересня 2005 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 289, 69, 71 КК України до 3 років позбавлення волі, штраф 600 грн.;
-30 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений умовно - достроково 18 жовтня 2012 року з Стрижаковської виправної колонії №81 (не відбутий термін 9 місяців 17 днів);
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Чернівці, мешканця АДРЕСА_3 , одруженого, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, інваліда другої групи, непрацюючого, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше судимого:
- 18 грудня 1997 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ч. 3 ст. 140, ст. 46-1 КК України (редакція 1960 року) до одного року позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 КК України (редакція 1960 року) з відстрочкою відбуття покарання терміном 1 рік;
- 16 листопада 1998 Ленінським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 141 КК України (редакція 1960 року) до 1 року 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 12 вересня 2000 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ст. 17, ч. 2 ст. 141 КК України (редакція 1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 12 березня 2003 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 186, ст.ст. 69,71 КК України до 3 років позбавлення волі;
- 08 вересня 2005 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 289, ст. 69 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
- 11 травня 2010 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186. ст. 70 КК України до 6 років позбавлення волі, звільнився 08 червня 2015 року з Голопристанської ВК №7 по відбуттю покарання;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які подані окремо, захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, призначено йому покарання у виді 7 (сім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ст. 71, 72 КК України, повністю приєднано не відбуту частину покарання за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2014 року, не відбуту частину якого, ухвалою Долинського районного суду Івано - Франківсьвої області від 28 січня 2015 року замінено на 240 годин громадських робіт, остаточно призначено покарання у виді 7 (сім) років 6 (шість) місяців та 28 (двадцять вісім) днів позбавлення волі з конфіскацією майна.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, призначено йому покарання у виді 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
ОСОБА_8 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Цивільний позов залишено без розгляду.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судові витрати на користь держави по 58,64 грн. з кожного.
Згідно вироку Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнанні винними у тому, що 15 лютого 2016 року близько 22 години 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 , за попередньою змовою з обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення майна, прибули до подвір`я житлового будинку АДРЕСА_4 , достовірно знаючи про те, що потерпілий ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться у вказаному будинку.
ОСОБА_8 залишився стояти неподалік вказаного будинку з метою спостереження та недопущення сторонніх осіб до місця вчинення злочину, а також повідомлення інших учасників про можливу появу свідків вчинення ними протиправних дій, для забезпечення можливості доведення злочину до кінця.
Під час того, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , продовжуючи злочині дії, направлені на відкрите заволодіння чужим майном, через незачинені двері, проникли до вказаного будинку, де в той момент знаходився потерпілий ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Перебуваючи в будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , з метою позбавлення можливості чинити опір, напали на потерпілого ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_7 , застосовуючи фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс удар кулаком в область голови останньому, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді синця довкола лівого ока з переходом на ліву щоку та ліву скроневу ділянку, рани в проекції вилицевої кістки зліва, сукон`юктивального крововиливу лівого ока, які, згідно висновку експерта №22, мають ознаки тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я несподівано для потерпілого ОСОБА_14 , з метою позбавити його можливості чинити опір, застосувавши фізичне насильство до нього, яке є небезпечним для життя та здоров`я, наніс один раз удар кулаком в область обличчя, спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця довкола лівого ока з переходом на ліву щоку та ліву скроневу ділянку, рани в проекції вилицевої кістки зліва, субкон`юктивального крововилива лівого ока, які, згідно висновку експерта № 22, мають ознаки тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_14 втратив свідомість.
Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , подолавши можливість вчинення опору потерпілим ОСОБА_14 , заволоділи його майном, а саме: телевізором марки «Saturn TV LED 32A» виробничий номер 10.2013-05046 вартістю 5000 грн., ноутбуком марки «ASUS X55A» серійний номер C8N0X004487310 вартістю 3000 грн. та мобільним телефоном марки «Nokia 220» IMEI НОМЕР_1 , вартістю 600 грн.
В подальшому обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , заволодівши майном потерпілого ОСОБА_14 , з місця вчинення злочину зникли, викрадені телевізор і телефон здали до ломбарду, ноутбук продали, отримані гроші розділили між собою та витратили на власні потреби. Своїми діями обвинувачені завдали потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 8600 грн.
На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.
У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області та перекваліфікувати інкримінований йому злочин з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України. Призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що висновок судово - медичної експертизи, щодо завданих тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 є сумнівним, і не може бути підставою для кваліфікації вчиненого ним злочину за ч. 3 ст. 187 КК України. Вказує, що у вироку Глибоцького районного суду зазначені покази обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_14 не відповідають тим показам, які вони надавали під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 у апеляційній скарзі просить вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області скасувати, у зв`язку з його необґрунтованістю та не вмотивованістю, та тим що вирок містить невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що під час судового засідання стороною обвинуваченого жодним чином не було доведено наявність попередньої домовленості між обвинуваченими на заподіяння тілесних ушкоджень чи будь якого насильства потерпілому ОСОБА_14 . У зв`язку з цим, враховуючи покази обвинувачених та самого потерпілого, вважає, що в діях ОСОБА_7 є склад злочину передбачений ч. 3 ст. 185 КК України. Просить апеляційний суд постановити свій вирок, яким перекваліфікувати вчинений злочин ОСОБА_7 з ч. 3 ст.187 на ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки у діях його підзахисного відсутній склад злочину передбачений ч. 3 ст. 187 КК України.
Адвокат ОСОБА_10 та її підзахисний ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі вважають, що вирок суду першої інстанції є незаконним, ґрунтується на припущеннях, обставини викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи. Посилаються на те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні розбою за попередньою змовою осіб не доведена належними, перевіреними у судовому засіданні доказами, а висновки суду першої інстанції, щодо юридичної оцінки дій засудженого в цій частині є передвчасними. У зв`язку з чим просять суд вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України, та призначити найменше покарання передбачене санкцією ч. 3 ст. 186 КК України.
Адвокат ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюють правову кваліфікацію дій за ч. 3 ст. 186 КК України, а вносять апеляційну скаргу на тяжкість призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Просять вирок районного суду змінити, призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував такі пом`якшуючі обставини, як стан здоров`я, а саме те, що він хворіє на фіброзно-кавернозний туберкульоз легень та хронічний гепатит, являється інвалідом другої групи загального захворювання; те, що вину за ч. 3 ст. 186 КК України визнає повністю, а не частково, щиросердно розкаюється у вчиненому.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст оскаржуваного вироку та доводи обвинувачених і їх захисників, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, надавши учасникам процесу слово у судових дебатах та останнє слово обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до нижчевикладених висновків з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та правильність кваліфікації дій ніким не оскаржується, то колегія суддів, керуючись вимогами ст. 404 КПК України, не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття остаточного рішення у справі.

Судова колегія вважає, що районний суд, повно, об`єктивно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, а ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, дав вірну юридичну оцінку діям обвинувачених, при цьому апеляційний суд виходить з наступного:
Обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду, свою вину у вчиненому злочині визнав частково, оскільки не визнає правової кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 187 КК України та пояснив, що з ОСОБА_6 знайомий біля двох років, а ОСОБА_8 знає з дитинства, часто з ними зустрічається, разом гуляють по місту. 15 лютого 2016 року вони зустрілися всі троє і під час прогулянки домовилися про машину, яка б їх відвезла у смт. Глибоку, так як він мав забрати там техніку. Цього ж дня ввечері, вони на машині приїхали в смт. Глибоку. Вийшовши всі разом із машини направилися на подвір`я до потерпілого. У будинку світло виключилося і хтось вийшов звідти, тому вони сховалися до сараю. ОСОБА_8 запитав: «Що ідемо красти?» і коли почув «Так» - відмовився іти до будинку, залишився на вулиці, а він з ОСОБА_6 пішли в середину будинку. Останній зайшов в одну кімнату, а він у іншу, де хтось спав, взяв ноутбук, телефон і телевізор і вийшов з цими речами з будинку. Чи на ліжку спав саме потерпілий ОСОБА_14 він не бачив. Після цього ОСОБА_6 , який був у іншій кімнаті, зайшов у кімнату в якій спав чоловік і вдарив його по голові. Після цього ОСОБА_6 вийшов на вулицю і допоміг йому нести викрадені речі, які здали у ломбард в м. Чернівцях, отримані гроші вони розділили між ними трьома. Вказував на те, що не знає чому ОСОБА_6 зайшов до кімнати і вдарив потерпілого ОСОБА_16 в обличчя, даного факту він не бачив, так як ніс техніку. З показами потерпілого, які він надав у районному суді погоджується.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні обставини вчиненого ним злочину визнав повністю, однак, не визнав правової кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 187 КК України. Пояснив, що 15 лютого 2016 року він зустрівся з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , коли гуляли по місту останній попросив його знайти машину, щоб поїхати в смт. Глибока. Ввечері вони втрьох поїхали на таксі до смт. Глибока. Він разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підійшли до подвір`я потерпілого і в цей час погасло світло у вікні і звідти вийшов чоловік. Вони одразу заховалися біля сараю, щоб їх ніхто не побачив, і тоді ОСОБА_7 , на запитання ОСОБА_8 відповів, що «ідем красти». Останній відмовився іти з ним до хати, залишився на подвір`ї, а вони двоє пішли в будинок. Зайшовши до хати він пішов у одну кімнату, а ОСОБА_17 у іншу, звідки викрав речі, коли останній направився до виходу, він зайшов у кімнату і побачив потерпілого, який лежав на ліжку. Несподівано для себе вдарив потерпілого по голові. Чому вдарив пояснити не може. Після того вийшов з будинку та допоміг ОСОБА_7 нести викрадені речі до машини. ОСОБА_8 не допомагав виносити речі з будинку, а вже допоміг біля машини. Вони втрьох поїхали у м. Чернівці, де здали викрадене у ломбард, гроші потом розділили.
Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 3. ст. 186 КК України визнав, і пояснив, що 15 лютого 2016 року близько обіду, він зустрівся з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у м. Чернівці. Останній сказав, що йому потрібно поїхати в смт. Глибоку за побутовою технікою, і він поїхав з ним туди за компанію. В ОСОБА_18 вони пішли до будинку, зайшли на подвір`я, і там він зрозумів, що планується крадіжка. Він відмовився іти з хлопцями в будинок, тому залишився на вулиці, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пішли у хату красти. Він усвідомлював, що це злочин, однак не покликав на допомогу та не пішов від місця вчинення злочину. Після того, як вони вийшли із будинку, уже втрьох пішли до машини, по дорозі він допомагав нести речі, які ОСОБА_19 та ОСОБА_17 винесли із собою. Викрадені речі здали у ломбард, грошима поділилися між трьома.
Незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 їх винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, повністю доведена показами потерпілого ОСОБА_14 , які він надав у суді першої інстанції та письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Так, відповідно до показів потерпілого ОСОБА_14 , наданих суду першої інстанції, встановлено, що потерпілий 15 лютого 2016 року у вечірній час, заснув у себе вдома під час того як переглядав телевізор, і крізь сон почув, що хтось в кімнаті де він лежав підійшов до його комп`ютера, сказав «Що там є ?» і одразу після цих слів йому був нанесений сильний удар в область голови. Чи хотіли його вбити чи тільки налякати він не знає, і хто це зробив - він не бачив. Чи був ще хтось у будинку він також не знає, оскільки втратив свідомість від нанесеного удару, а коли відкрив очі і прийшов до тями, то побачив, що немає комп`ютера, телевізора, телефону. Удар був такої сили, що коли прийшов до свідомості то обличчя було все у крові. Через деякий час прийшов сусід, який уже викликав йому поліцію та швидку допомогу. Згодом він довідався, що його пограбували троє хлопців, одного з яких він знає, а саме ОСОБА_7 , так як той не одноразово залишався у нього на нічліг.
Таким чином, покази потерпілого ОСОБА_14 відповідають тим, що зазначив суд першої інстанції у вироку, а тому посилання у апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 на те, що покази не відповідають дійсності та мають суттєву різницю з тими, що були надані у суді, є такими, що не заслуговують на увагу.
Винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України підтверджується і письмовими матеріалами справи, а саме:
Протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 15 лютого 2016 року (а.п. 222, Том 1) з якого вбачається, що ОСОБА_14 повідомив, що біля 22 години невідомі особи шляхом вільного доступу проникли до його будинку, який знаходиться в АДРЕСА_4 , де застосували до нього насильство, а саме: вдарили його один раз кулаком по обличчю та викрали телевізор марки «Сатурн» вартістю 5000 грн., ноутбук марки «Асус» вартістю 3000 грн. та мобільний телефон марки «Нокія» вартістю 600 грн., після чого з місця злочину втекли.
Протоколом огляду місця події від 15 лютого 2016 року (а.п. 226, Том 1), відповідно до якого оглянуто господарство ОСОБА_14 у АДРЕСА_4 , виявлено та вилучено сліди пальців рук із оглянутого місця вчинення злочину та виявлено на ліжку подушку, на наволочці якої наявні сліди бурого кольору, а саме крові.
Висновком судово медичної експертизи № 22 від 15 березня 2016 року (а.с. 78, Том 2), з якого вбачається, що у потерпілого ОСОБА_14 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця довкола лівого ока з переходом на ліву щоку та ліву скроневу ділянку, рани в проекції вилицевої кістки зліва, субкон`юктивального крововилива лівого ока, які виникли неменше, ніж від однієї травмуючої дії твердим, тупим предметом та можуть відповідати строку та обставинам, вказаних у матеріалах справи. Мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
Протоколом добровільної видачі та огляду від 16 лютого 2016 року (а.п. 239, Том 1) відповідно до якого ОСОБА_20 добровільно видав відеозапис від 15 лютого 2016 року з камер спостереження, що розташовані на його будинку та фіксують рух по вул. Л. Кобилиці в смт. Глибока.
Договорами фінансового кредиту № 472- 16003905 та № 472-16003906 від 15 лютого 2016 року (а.п.70-71, Том 2) укладених між ОСОБА_6 та ПТ «Ломбард» «Заставно-кредитний Дім», з яких судом встановлено, що телевізор марки «Saturn TV LED 32A» з виробничим номером 10.2013-05046 та мобільний телефон марки Nokia 220 IMEI НОМЕР_1 були здані обвинуваченим ОСОБА_6 в ломбард «Скарбниця», що у м. Чернівці.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 30 березня 2016 року (а.п. 79, Том 2) зі свідком ОСОБА_21 , який вказав, де було зупинено автомобіль, в якому обвинувачені приїхали у смт. Глибока і в якому напрямку направилися ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та звідки вони ішли вже з побутовою технікою в руках.
Протоколами слідчих експериментів від 19 лютого 2016 року (а.п. 49-60, Том 2), проведених за участю обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та оглянутого в судовому засіданні апеляційної інстанції аудіо-відео диску фіксації даної слідчої дії, відповідно до яких ОСОБА_6 було підтверджено всі обставини вчинення злочину та вказано, що коли вони всі втрьох прийшли на подвір`я до потерпілого ОСОБА_14 у будинку горіло світло тому вони сховалися біля сараю. Коли з будинку вийшов невідомий чоловік то він разом з ОСОБА_7 зайшли у будинок, а ОСОБА_8 залишився на подвір`ї. У будинку, коли відключав телевізор, ззаду почув як хтось запитав: « Що ти тут робиш?». Після цих слів він ударив потерпілого ОСОБА_14 один раз кулаком в область голови. Після цього взяли ноутбук, телефон, телевізор і вийшли на вулицю, звідки всі втрьох на машині направилися у м. Чернівці, де реалізували техніку, гроші розділи на трьох.
Обвинувачений ОСОБА_7 також підтвердив обставини вчинення злочину і вказав, що коли вони підійшли до будинку потерпілого, там горіло світло і через вікно було видно, як якийсь чоловік підмітав. Вони сховалися на подвір`ї, а коли невідомий чоловік пішов, він з ОСОБА_6 зайшли у будинок, а ОСОБА_8 залишився на подвір`ї. Там знаходився потерпілий ОСОБА_22 , він відпочивав на ліжку, а коли останній почав вставати з ліжка - ОСОБА_6 наніс удар потерпілому у голову, після чого, він з ОСОБА_6 заволоділи майном.
Обвинувачений ОСОБА_8 під час слідчого експерименту також підтвердив обставини вчинення злочину і вказав, що він дізнався про те, що у будинку знаходиться чоловік похилого віку від ОСОБА_23 безпосередньо вже на подвір`ї потерпілого ОСОБА_14 . У зв`язку з чим він відмовився заходити до будинку і залишився стояти на подвір`ї. Коли з будинку вийшов ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у них в руках була техніка, яку він допоміг на вулиці нести до автомобіля. Після чого, всі втрьох на машині поїхали у м. Чернівці де збули викрадене, гроші розділили між всіма.
Обставини, встановлені при проведенні слідчих експериментів повністю узгоджуються із зазначеними вище доказами та з вироком суду першої інстанції.
Таким чином, зазначеними показами обвинувачених та потерпілого, дослідженими письмовими матеріалами справи та оглянутим аудіо-відео диску фіксації даної слідчої дії підтверджується вина ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, що посилання обвинувачених та їх захисників про відсутність між ними попередньої змови на вчинення злочину, не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено в судовому засіданні їх дії були спільні, узгоджені між собою як до, так і після вчинення кримінального правопорушення.
Визнання вини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України та не визнання своєї винуватості у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та намагання пом`якшення їх покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Посилання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 у апеляційних скаргах, що висновок судово-медичної експертизи, щодо завданих тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 є сумнівним, і не може бути підставою для кваліфікації вчиненого злочину за ч. 3 ст. 187 КК України є безпідставним, оскільки під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції як обвинуваченими, так і їхніми захисниками даний висновок не оспорювався.
Такі доводи обвинувачених та захисника спростовуються і показами самого судово-медичного експерта ОСОБА_24 , який був допитаний в апеляційному суді, за клопотанням прокурора, та підтвердив факт проведення ним експертизи потерпілому ОСОБА_14 за місцем його проживання та підтвердив висновки судово-медичної експертизи від 15 березня 2016 року.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_6 злочину передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України є безпідставними, оскільки п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року, роз`яснено, якщо група осіб за попередньою змовою мала намір вчинити крадіжку чи грабіж, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належить кваліфікувати як розбій, а дії інших осіб - відповідно як крадіжку чи грабіж за умови, що вони безпосередньо не сприяли застосуванню насильства або не скористалися ним для заволодіння майном потерпілого.
У п. 4 вище вказаного Пленуму, дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильств чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.
У п. 9 вище вказаного Пленуму, зазначено, що небезпечне для життя чи здоров`я насильство (ст. 187, ч.3 ст.189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Таким чином, дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковано вірно, як вчинення розбійного нападу, тобто, нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло. Оскільки вони свої злочинні дії розпочали як крадіжку, а коли були виявлені потерпілим ОСОБА_14 то ОСОБА_6 застосував до потерпілого насильство, небезпечне для життя та здоров`я, яким скористалися для заволодіння майном потерпілого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що твердження апелянтів про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і не спростовують висновок суду про вчинення обвинуваченими саме розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_11 про те, що вирок суду, в частині призначення йому покарання підлягає зміні, внаслідок його суворості є безпідставними та не обґрунтованим.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, згідно п.п.2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів (ст.12 КК України), а також особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Вищенаведені вимоги закону судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 були виконані повністю.

Так, районним судом при призначенні покарання обвинуваченому було враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який є умисним, закінченим, корисливим, відноситься до тяжких злочинів, даним злочином було спричинено матеріальну шкоду потерпілому, який просив покарати обвинуваченого відповідно до закону, особу ОСОБА_8 , який посередньо характеризується за місцем проживання та місцем попереднього ув`язнення, його майновий стан, те, що на його утриманні є малолітня дитина, однак він ніде не працює, його стан здоров`я і те, що перебуває у лікаря-нарколога, а також те, що він має не зняту та не погашену судимість за злочин проти власності, його схильність до вчинення злочинів, часткове визнання вини, сприяння у розкритті злочину, розмір викраденого.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом визнано: сприяння у розкритті злочину, відшкодування шкоди.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 є рецидив злочинів, вчинення злочину відносно особи похилого віку.

У зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахувавши всі обставини справи, зокрема й ті, на які посилається апелянт та його захисник в своїй апеляції, дійшов вірного висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, а також відсутності законних підстав для застосування до нього вимог ст.69 КК України.

Більше того, сам апелянт у свої скарзі, звертаючись до суду із вимогою застосувати до нього положення ст.69 КК України не навів таких обставин, які окрім того, що пом`якшують його покарання, ще б істотно знижували ступінь тяжкості скоєного ним злочину, а колегією суддів таких встановлено не було.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було призначене справедливе покарання та не знаходить законних підстав для зміни вироку суду відносно ОСОБА_8 в частині пом`якшення покарання останньому.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону передбачених ст. 409 КПК України, які б давали підстави для зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про кваліфікацію вчиненого злочину обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обрав ту міру покарання, яка необхідна і достатня для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, а отже вирок районного суду слід залишити без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які подані окремо, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в порядку касаційного провадження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими, які перебувають під вартою, в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.
Головуючий ОСОБА_13
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3
Копія вірна: суддя: