Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000636 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2016 року, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рихальська Ємільчинського району Житомирської обл., жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 29 грудня 2001 року Ємільчинським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі статей 75, 104 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
2) 30 липня 2003 року Ємільчинським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
3) 24 березня 2005 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;
4) 08 вересня 2009 року Ємільчинським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільненого 04 березня 2013 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 22 дні,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та з застосуванням ст. 69 цього Кодексу призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
10 травня 2015 року близько 22-23 год. поблизу будинку АДРЕСА_2 , між засудженим і ОСОБА_8 на ґрунті спільного вживання спиртних напоїв виникла сутичка. У ході цієї сутички ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень наніс потерпілому три удари кухонним ножем у праве стегно, ліве плече та у груди зліва. Вказаними діями засуджений завдав ОСОБА_8 небезпечного для життя тяжкого тілесного ушкодження у виді проникаючого ножового поранення грудної клітини, що ускладнилося гемопневмотораксом.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Мотивуючи свої вимоги, вказує на необґрунтованість рішення місцевого суду про застосування ст. 69 КК України щодо ОСОБА_7 , котрий раніше неодноразово судимий за умисні злочини. На думку автора скарги, при обранні заходу примусу не отримали належної оцінки суду обставини, що обтяжують покарання, рецидив злочину та вчинення його у стані алкогольного сп`яніння, натомість безпідставно враховано наявність на утриманні засудженого непрацездатної матері, оскільки він офіційно не працює, і це ставить під сумнів можливість утримувати іншого члена сім`ї. Апеляційний суд, на думку прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі державного обвинувача на вирок, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей. Крім цього, скаржник вважає неправильним застосуванням закону врахування апеляційним судом щирого каяття й активного сприяння розкриттю злочину як двох окремих обставин, що пом`якшують покарання.
На касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_7 подав заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просить залишити їх без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав доводів касаційної скарги прокурора , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд дійшов висновку про таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що за встановлених судом фактичних обставин діяння ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України.
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої м`якості покарання, призначеного засудженому з застосуванням ст. 69 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими.
Згідно з ч. 2 ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті на тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів. Значення заходу примусу для досягнення такої цілі визначається не лише його суворістю, а й неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю застосування за кожний злочин.
Реалізація мети покарання є одним із аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Потерпілий, обираючи спосіб захисту своїх прав на власний розсуд, на підставах та у порядку, передбачених законом, вправі ініціювати питання про кримінальне переслідування винного чи відмову від таких заходів, а також висловлювати власну позицію щодо форми реалізації кримінальної відповідальності у визначених законом межах. Навіть у справах публічного обвинувачення про тяжкі злочини, в яких відповідна позиція не породжує обов`язкових для суду правових наслідків, вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, які впливають на обрання заходу примусу.
Водночас домірність покарання злочину є проявом справедливості як однієї з основоположних засад права у загальнолюдському вимірі. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, висловленої у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного.
Названі критерії відображені у визначених ст. 65 КК України загальних засадах призначення покарання, які є гарантією обрання винному заходу примусу, необхідного, доцільного, та найбільш сприятливого для досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Без виваженого та розсудливого врахування всіх цих обставин, що включають у себе обстановку, характер і наслідки протиправного діяння, причини та умови, що йому сприяли, у тому числі поведінку потерпілого, форму і ступінь вини обвинуваченого, ставлення останнього до своїх дій, а також відомості, що всебічно його характеризують, обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, або вийти за такі межі шляхом застосування ст. 69 вказаного Кодексу. Норми названої статті надають суду право призначити основне покарання нижче від найнижчої межі відповідної санкції або перейти до не зазначеного в ній іншого, більш м`якого виду основного покарання, крім випадків засудження за корупційний злочин. Умовою прийняття такого рішення є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей конкретного протиправного діяння.
Урахував суд і дані про особу засудженого, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні хвору матір-пенсіонера (т. 3, а. к. п. 24-34).
Як обставини, що пом`якшують покарання, в основу вироку обґрунтовано покладено щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, а також ті факти, що події злочину сприяла й поведінка не лише ОСОБА_7 , а й потерпілого, котрий теж перебував у стані алкогольного сп`яніння, і застосуванню засудженим ножа передували сварка та сутичка між ними.
З урахуванням наведеного суд узяв до уваги і послідовну позицію самого потерпілого ОСОБА_8 , котрий у судах першої та апеляційної інстанцій вказував про відсутність до засудженого претензій і наполягав на призначенні йому покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства (т. 3, а. к. п. 67, 101).
Проаналізувавши вказані обставини у своїй сукупності, суд дійшов переконливого висновку, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають достатні підстави для застосування ст. 69 КК України шляхом обрання ОСОБА_7 строку покарання, нижчого за мінімальну межі санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
Законності й обґрунтованості відповідного рішення не спростовують доводи прокурора на предмет відсутності у засудженого законних джерел доходу і сумнівів у його здатності утримувати непрацездатну матір. Конституційне право громадян на працю означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею. Громадяни реалізують власне право(а не обов`язок) на вільне розпорядження своїми здібностями та здатністю до праці й обрання роду діяльності.
Отримали належну оцінку суду й обставини, що обтяжують покарання, рецидив злочину і вчинення цього діяння у стані алкогольного сп`яніння. Беручи їх до уваги, суд призначив ОСОБА_7 покарання з реальним відбуттям і визнав неможливим застосування щодо нього ст. 75 КК України, про що порушували питання сторона захисту і потерпілий.
Водночас існування обставин, що обтяжують покарання, не перешкоджає застосуванню ст. 69 КК України якщо обставини, які його пом`якшують, мають суттєву перевагу, повніше відображають індивідуальні особливості протиправного діяння й інші факти, вагомі для обрання заходу примусу, та у своїй сукупності є достатніми для істотного зниження соціальної небезпеки злочину.
Покарання, призначене ОСОБА_7 з застосуванням ст. 69 КК України, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи прокурора про безпідставне врахування апеляційним судом як обставини, що пом`якшує покарання, сприяння засудженим розкриттю злочину з огляду на те, що відповідне сприяння та щире каяття становлять єдину обставину, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, не ґрунтуються на точному змісті вказаної правової норми.
Названі обставини, незважаючи на розташування їх в одному пункті зазначеної частини статті, мають різний кримінально-правовий зміст.
Щире каяття полягає у належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки. При цьому домінуючим є внутрішнє ставлення винного до скоєного, що знаходить зовнішній прояв у його словесному осуді, вибаченні перед потерпілим, вжитті заходів для усунення негативних наслідків чи відшкодування шкоди, тощо. Така оцінка власних дій може бути виражена підозрюваним (обвинуваченим) на будь-якій стадії процесу від початку досудового розслідування аж до видалення суду до нарадчої кімнати для прийняття остаточного рішення.

Натомість, активне сприяння розкриттю злочину становить об`єктивно надана винним допомога органам досудового розслідування у з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для встановленні істини у справі. Хоча вказана посткримінальна поведінка може бути одним із проявів щирого каяття, однак не обов`язково має супроводжуватися таким внутрішнім спонуканням, оскільки мотиви дій особи не впливають на їх правову оцінку як активного сприяння розкриттю злочину. Проте вказані дії мають бути вчинені на початку досудового розслідування, доки обставини злочину ще не встановлені правоохоронними органами з інших джерел.

Таким чином, у разі наявності у діях винного ознак і щирого каяття, й активного сприяння розкриттю злочину вони підлягають одночасному врахуванню як дві самостійні обставини, що пом`якшують покарання.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваного судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Відтак касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3