УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" січня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4
Слідчий Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням, погодженим з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, шляхом заборони його відчуження, яке перебуває у володінні ОСОБА_4 , а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Досудовим розслідування встановлено, що до СВ Печерського РУ ГУМВС України в місті Києві надійшло звернення гр. ОСОБА_6 , щодо вчинення невстановленими особами шахрайських дій пов`язаних з оформленням договорів іпотеки під заставу нерухомого майна громадян.
23 червня 2015 року вказане кримінальне провадження у зв`язку з територіальною підслідністю передане з Печерського РУ ГУМВС України в місті Києві до Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві.
Під час досудового розслідування допитано в якості потерпілої ОСОБА_4 , яка повідомила, що у 1997 році вона на одній зі станцій метрополітену побачила рекламу церкви «Слово віри», особи, які роздавали рекламні буклети церкви запросили її до своєї церкви.
ОСОБА_4 почала регулярно ходити до церкви, віддавати туди гроші та грошові цінності, оскільки у церкві велась робота з обробки підсвідомості, що підтверджується експертними висновками.
ОСОБА_4 сама того не помітила, як стала поглиблюватись в, так би мовити, учіння ОСОБА_7 , вірити його словам. Її дуже дратували рідні та близькі, які погано ставились до ОСОБА_7 , через це вона з ними і посварилася, а чоловік поставив умову, «або він або церква», та ОСОБА_4 вибрала церкву. Сандей прихожанам церкви казав на служіннях, що їхні рідні будуть намагатися відірвати їх від церкви, що вони для них найбільше зло. Сандей виводив на сцену людей, яких представляв як успішних, щоб вони ділилися з іншими своїми знаннями як стати заможними та успішними, однією з таких була ОСОБА_8 . Початок її успіху полягав у тому, що вона продала одну квартиру і змогла купити іншу, заробивши при цьому на різниці цін велику суму грошей. ОСОБА_8 казала їм, щоб вони виписували зі своїх квартир всіх мешканців, особливо дітей. Під час учінь процвітання ОСОБА_7 сказав, щоб встали прихожани, які мають власні квартири, тим хто встав він сказав брати кредит в банку, щоб вкласти у будівництво нової квартири. У ОСОБА_4 це викликало подив, на що всі в залі стали її засуджувати, а ОСОБА_7 казав, що хто не слухає свого пастора та відмовиться закладати свою квартиру, той буде горіти у гієні вогняній.
Коли її рідні дізнались про наміри взяти кредит під заставу квартири, вони стали відмовляти ОСОБА_4 від цього, на що остання їм пообіцяла не закладати квартиру, пам`ятаючи слова ОСОБА_7 про ворожість слів рідних. У 2007 році вона погодилась. Сандей зі сцени сказав, що прихожани мають звернутись до ОСОБА_8 та з її допомогою отримати кредит, передавши в заставу свої квартири. У ОСОБА_8 було ПП «Інформаційно-консультативна компанія «Грант». Вони вірили ОСОБА_7 і вона звернулась до ОСОБА_8 , яка стала її супроводжувати по всіх необхідних інстанціям, у тому числі БТІ, тим самим облегшивши її участь в оформленні документації для оформлення застави. Відповідні документи права власності на власну квартиру вона залишила ОСОБА_9 (ім`я,по-батькові не пам`ятає), юристу ТОВ «Некос-Ріелті», куди її привела ОСОБА_8 . Назад їй вказані документи не повернули, спочатку казали, що вони в банку, потім казали, що повернуть їх за гроші, на даний час їй не відомо де вони знаходяться.
20.03.2007року, у приміщенні офісу приватного нотаріуса Іванова, по вул. Нікольсько-Ботанічній в м. Києві, ОСОБА_4 підписала договір споживчого кредиту під заставу власного житла ( АДРЕСА_2 ). Після цього ОСОБА_8 відвезла її в банк ВАТ«Біг-Енергія», по вул. Комінтерна в м. Києві, де у холі банку вона надала ОСОБА_4 на підпис договір фінансової інвестиції квартири АДРЕСА_3 (з датою 26.01.2007 року, яку вона пояснила, що просто заготовила бланк раніше). Після підписання ОСОБА_4 цього договору вона підписала розписку про отримання від неї грошей в сумі 150 доларівСША, хоча мова йшла про 150000 доларів США. Пізніше вона довго від неї домагалася, щоб виправила розписку.
Після підписання договору інвестиції ОСОБА_4 з ОСОБА_8 пішли до каси банку, де остання отримала кредитні гроші в сумі 115000 доларів США.
Поручителями у договорі виступили ТОВ «Некос-Ріелті», з якими банк підписав договір по усім подібним ОСОБА_4 прихожанам.
Потім, у приміщенні вказаного банку, коли ОСОБА_8 отримала гроші, вона передала частину суми грошей, приблизно 5860 доларів США директору ТОВ Некос-Ріелті», Бондаренку.
Пізніше ОСОБА_4 дізналась, що першим заступником голови правління зазначеного банку працював ОСОБА_10 , який був членом клубу мільйонерів, заснованим церквою і що за його допомогою прихожанам видавались подібні сумнівні кредити.
Таким чином, кримінальним правопорушення ОСОБА_4 завдано матеріальну шкоду на суму 115 000 доларів США.
Зважаючи на вищевикладене, убачається, що між грошовими коштами, що являють собою безпосередній об`єкт шахрайських дій групи невстановлених осіб, які ОСОБА_11 отримали в банківській установі та житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що стала предметом іпотеки для забезпечення виконання грошових зобов`язань, існує причинно-наслідковий зв`язок.
З огляду на означене, з метою попередження відчуження квартири АДРЕСА_1 , слідчий просить накласти арешт на дане майно.
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Згідно із ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Таким чином, кримінально-процесуальним законодавством визначено чіткий перелік підстав, за яких допускається арешт майна.
У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Із досліджених слідчим суддею матеріалів убачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності потерпілій ОСОБА_4 .
З огляду на означене, слідчий суддя не убачає правових підстав дляарешту квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим клопотання не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173, ст.175, ст.309, 372, ст.392, ст.532 КПК України, -
У клопотанні слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_5 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з моменту її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1