Дата документу Справа № 317/4896/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/414/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/4896/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6
за участю прокурора ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 ,
на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року, щодо засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в Біленьківський виправній колонії № 99 УДПтС України в Запорізькій області,

встановила:
В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнення до неї, засуджений ОСОБА_6 просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Працює на виробництві колонії, за сумлінне ставлення до праці має 6 заохочень, при цьому стягнення відсутні, дотримувався режиму утримання, навчався у ПТУ колонії та здобув спеціальність: виробник залізобетонних виробів, слюсар.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні подання начальника Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99) ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , пославшись на те, що встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності свідчать про те, що поведінка ОСОБА_6 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, засуджений не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Суд зазначив, що ОСОБА_6 має 6 заохочень, при цьому перші два заохочення отримав 17.04.2012 року та 25.04.2013 року, тобто до прибуття 17.08.2013 року до Біленківської ВК № 99, відповідно до характеристики, наданої начальником Житомирської установи виконання покарань № 8, станом на 03.11.2010 року жодних заохочень та стягнень не мав, провину у вчиненому злочині не визнавав, а згідно з характеристикою за 2011 рік, наданою начальником відділення СПС та заступником начальника Житомирської УВП №8, ОСОБА_6 на шлях виправлення не став; перше заохочення отримав лише 17.04.2012 року, хоча в місцях позбавлення волі перебуває з 13.01.2006 року; станом на 12.09.2013 року на виробництві Біленківської ВК № 99 влаштований не був, участі у суспільному житті та програмах диференційованого впливу, роботах по благоустрою, не брав, про що зазначено у відповідній характеристиці, а позитивні характеристики отримав лише 13.01.2016 року та 02.11.2016 року, тобто перед настанням відповідної пільги.
Крім того, суд врахував те, що відповідно до витягу з протоколу № 65 від 12.09.2013 року, ОСОБА_6 було відмовлено у переведенні до дільниці соціальної реабілітації, так як він не став на шлях виправлення.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, засудженого та адвоката, які підтримали апеляційну скаргу з доповненням до неї, прокурора, який заперечував проти скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

13 грудня 2016 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання начальника Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99) про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення подання, вважає засудженого таким, що довів своє виправлення.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримала подання, вважає, що засуджений довів своє виправлення.
Засуджений до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи попереджався своєчасно та належним шляхом. До суду від засудженого надійшла заява про розгляд справи без його участі. Згідно ч. 4 ст. 539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.
Суд, розглянувши клопотання засудженого, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні клопотання має бути відмовлено з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення може бути застосоване до особи, яка відбуває покарання у тому числі у виді позбавлення волі, якщо засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох четвертей строку покарання, призначеного судом за особливо тяжкий злочин, а також покарання призначеного особі, яка раніше звільнялась умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Як вбачаться з матеріалів справи, в Біленьківській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99) засуджений відбуває покарання з 17.08.2013 року. За період відбування покарання порушень установленого порядку відбування покарання не допустив. За сумлінну поведінку та ставлення до праці має 3 заохочення правами начальника відділення СПС та 1 заохочення правами начальника установи.
На виробництві установи працевлаштований різноробочим. До праці ставиться сумлінно. Приймає участь у роботах по благоустрою місць позбавлення волі. За вироком суду має цивільний позов на суму 100265,21 грн., але в бухгалтерії установи виконавчі листи на стягнення боргу відсутні. У відношенні до персоналу установи грубість не проявляє, виконує вимоги. Приймає участь у суспільному житті відділення, роботі самодіяльної організації засуджених, програмах диференційованого виховного впливу, прагне підвищення свого загальноосвітнього рівня, на профілактично виховні заходи реагує позитивно, робить відповідні висновки. За характером спокійний, врівноважений, у відношенні із засудженими не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості. Дотримується вимог особистої санітарії та гігієни. Суспільно корисні зв`язки з рідними підтримує. Провину у скоєному злочині визнає.
У відповідності з ч. 2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
За змістом ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставленню до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Саме по собі відбуття засудженим 3/4 частини покарання не зобов`язує суд звільнити таку особу від подальшого відбування ним покарання, оскільки це є перш за все правом, а не обов`язком суду.
В судовому засіданні було встановлено, що засуджений ОСОБА_6 , згідно довідки про заохочення та стягнення має 6 заохочень, при цьому перші два заохочення отримав 17.04.2012 р. та 25.04.2013 р. відповідно, однак згідно до подання Біленківської ВК засуджений відбуває покарання у вказаній установі лише з 17.08.2013 р.
Крім того відповідно до характеристиці наданої начальником Житомирської установи виконання покарань № 8 вбачається, що станом на 03.11.2010 року засуджений ОСОБА_6 жодних заохочень та стягнень не мав. Провину у вчиненому злочині не визнавав. (а.о.с. 45-46)
Згідно до річної характеристики за 2011 рік, наданої начальником відділення СПС та заступником начальника Житомирської УВП №8, засуджений ОСОБА_6 на шлях виправлення не став.
Перше заохочення отримав лише 17.04.2012 року, при цьому, що в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_6 перебуває з 13.01.2006 року. (а.о.с. 52)
Відповідно до витягу з протоколу № 65 від 12.09.2013 року вбачається, що засудженому ОСОБА_6 було відмовлено у переведенні до дільниці соціальної реабілітації, так як він не став на шлях виправлення. (а..с. 71)
Станом на 12.09.2013 року засуджений ОСОБА_6 на виробництві Біленківської ВК № 99 влаштований не був, участі у суспільному житті та програмах диференційованого впливу, роботах по благоустрою не приймає про що зазначено у відповідній характеристиці (а.о.с. 72)
Позитивні характеристики засуджений ОСОБА_6 , отримав лише 13.01.2016 р. та 02.11.2016 р., тобто перед настанням відповідної пільги.
Отже, встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності переконують суд в тому, що поведінка ОСОБА_6 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, засуджений не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
За вищенаведених підстав суд дійшов висновку, що в задоволенні подання в.о. начальника Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99) про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 - необхідно відмовити.

Залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних га психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Доводи апелянта про те, що він працював на виробництві колонії та сумлінно ставився до праці є необґрунтованими, оскільки із довідки вбачається, що за дванадцять місяців 2015-2016 року його середня норма виробітку на виробництві в місяць не перевищувала 10 % від норми.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що таке ставлення до праці неможливо визнати сумлінним, тобто останній не довів своє виправлення і перевиховання, а тому засуджений ОСОБА_6 не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При перевірці матеріалів справи колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні подання начальника Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 99) ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді: