КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа №534/285/16-к
Номер провадження № 1-кп/534/3/17
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю: прокурора ОСОБА_5
потерпілих:ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисників:ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
обвинувачених: ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Горішні Плавні матеріали кримінального провадження №0001512 за обвинуваченням

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременчука Полтавської області, громадянина України, із середньо спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1)27.12.2006 року вироком Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання в порядку ст.75 КК України з іспитовим строком на 2 роки; 2)26.03.2007 року вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.186, ст.70 ч.4 КК України до 4 років позбавлення волі; 3)07.06.2007 року вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі із звільненням від відбування покарання в порядку ст.75 ЦПК України з іспитовим строком на 2 роки; 4)21.11.2007 року вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.186, ч.4 ст.296, ст.71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 04.01.2010 року умовно-достроково на 2 роки 24 дня;

5)22.03.2012 року вироком Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 8 місяців позбавлення волі. Звільненого 30.04.2015 року по відбуттю строку покарання, 6)08.07.2016 року вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, -

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Олександрії Кіровоградської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 24.06.2016 року за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185 КК України до 7 років позбавлення волі,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и в :

30 листопада 2015 року близько 03 год. 30 хв., маючи умисел на викрадення чужого майна, ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , за попередньою змовою між собою, прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованому в будинку АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, шляхом пошкодження металопластикового вікна, ОСОБА_17 проник до приміщення згаданого магазину, звідки таємно повторно викрав 750 грн. готівкою. В цей момент ОСОБА_14 залишався на вулиці поруч із вікном магазину та спостерігав за можливим з`явленням сторонніх осіб.

Викраденими готівковими коштами ОСОБА_17 та ОСОБА_14 розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди в розмірі 750 гривень.

Під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_13 винним себе не визнав та показав, що згаданого злочину не вчиняв, під час досудового розслідування оговорив себе, бо його допитували без захисника та під примусом з боку співробітників міліції.

Обвинувачений ОСОБА_18 показав, що самостійно вчинив згаданий злочин, а саме, за допомогою викрутки зламав металопластикове вікно та проник до приміщення магазину, де викрав готівкові кошти. Причетність до вчинення згаданого злочину обвинуваченого ОСОБА_13 заперечував.

Не дивлячись на невизнання обвинуваченими своєї вини, винуватість ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні викрадення майна потерпілого ОСОБА_7 підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 30.11.2015 року, потерпілий ОСОБА_7 повідомив, що в період починаючи з 22 год. 00 хв. 29.11.2015 року по 03 год. 30 хв. 30.11.2015 року невідома особа проникла до магазину «Мрія» та викрала 750 грн. готівкових коштів (т.1а.с.201).

Протоколом огляду місця пригоди від 30.11.2015 року, в ході якого було встановлено, що місцем вчинення злочину являється приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташоване по АДРЕСА_4 , що перейменовані на АДРЕСА_3 . Під час зазначено огляду на вікні виявлено сліди проникнення (т.1а.с.209).

Свідок ОСОБА_19 показала в суді, що з ОСОБА_20 та ОСОБА_14 її познайомила ОСОБА_21 , коли в листопаді 2015 року вони спільно їздили на автомобілі таксі до міста Комсомольська для відпочинку. До міста вони приїхали у темну пору доби. Спочатку всі зайшли до квартири, в якій проживали дві незнайомі їй дівчини, а приблизно через півгодини ОСОБА_20 , ОСОБА_14 та ОСОБА_19 на тому ж автомобілі таксі поїхали кататися містом. ОСОБА_21 залишилася в зазначеній квартирі. Після того, як автомобіль таксі зупинився, ОСОБА_20 та ОСОБА_14 одягли будівельні перчатки, взяли із собою металеву викрутку довжиною приблизно 25 см та пішли від автомобіля. ОСОБА_19 залишилася та спілкувалася із таксистом. Приблизно через годину хлопці повернулися і хтось з них дав ОСОБА_19 порожню жіночу сумку чорного кольору. Після цього ОСОБА_20 , ОСОБА_14 та ОСОБА_19 на тому ж автомобілі таксі повернулися до Кременчука. Зазначену вище жіночу сумки ОСОБА_19 залишила в таксі.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 01 лютого 2016 року свідок ОСОБА_19 надавала під час досудового розслідування аналогічні показання (т.1а.с.237). Проте після оголошення зазначеного протоколу прокурором, ОСОБА_19 повідомила, що за послуги таксі обвинувачені розраховувалися дрібними купюрами і великої суми грошей в них вона не бачила. Свідок ОСОБА_19 відмовилася від показань, наданих під час слідчого експерименту, в частині того, що по поверненню до Кременчука бачила у обвинувачених приблизно 23 тис. грн. готівкою, заявивши, що надавала їх під тиском співробітників міліції. Окрім того, ОСОБА_19 пояснила, що міста Комсомольська зовсім не знає, тому місце проведення слідчого експерименту вказувала не вона, а співробітники міліції.

Додатково ОСОБА_19 показала, що наступного дня вона повернулася до зазначеної вище квартири в місті Комсомольську, де ОСОБА_21 взяла собі паспорт на ім`я ОСОБА_22 . Через деякий час ОСОБА_23 було викликано до Автозаводського районного відділку міліції, де співробітники міліції попрохали її забрати у ОСОБА_24 зазначений паспорт та видати його, що вона і зробила. На прохання працівників міліції ОСОБА_23 написала заяву про видачу паспорта, в якій зазначили, що отримала його нібито від ОСОБА_25 . За яких обставин в зазначеній квартирі з`явився цей паспорт ОСОБА_19 не відомо.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_26 показав, що разом із жінкою ОСОБА_27 він займається підприємницькою діяльністю з реалізації товарів непродовольчої групи. Від служби охорони він дізнався, що 30 листопада 2015 року близько третьої години ночі невідомі особи проникли до приміщення їх магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». По прибуттю на місце події ОСОБА_26 виявив, що в магазині було пошкоджено вікно, також було зламано ящик, в якому зберігалася виручка та викрадено 750 гривень готівкою. Приміщення магазину обладнано камерою відеоспостереження, якою було зафіксовано обставини вчинення злочину. Відеозапис, зроблений камерою відеоспостереження, ОСОБА_26 переписав на оптичний диск та передав слідчому.

В ході перегляду в суді зазначеного відеозапису встановлено, і це є очевидним, що до приміщення магазину через вікно проникла та ж особа, яка знаходиться в суді на «лаві підсудних», а саме обвинувачений ОСОБА_13 , і це підтверджується відповідними скріншотами (т.1а.с.206,207,235 т.2а.с.78-80).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 27 січня 2016 року потерпілий ОСОБА_7 вказав на обвинуваченого ОСОБА_13 та пояснив, що саме цю особу він бачив на зазначеному відеозаписі (т.1а.с.225).

Оцінивши дослідженні та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає неспроможними та не приймає до уваги твердження обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » проник саме він, а не ОСОБА_13 .

Суд вважає, що даючи неправдиві показання щодо непричетності ОСОБА_13 до вчинення зазначеного діяння, ОСОБА_14 керується почуттям хибної взаємовиручки, усвідомлюючи при цьому, що при складанні можливого покарання за вчинення цього злочину із покаранням, призначеним йому за вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року у виді 7 (семи) років позбавлення волі, вірогідніше судом буде застосовано поглинення менш суворого покарання більш суворим, у відповідності до ч.4 ст.70 КК України (т.1а.с.89).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_14 свідомо оговорює себе у вчиненні згаданого злочину одноособово бо вважає, що цим допоможе ОСОБА_13 уникнути покарання та пом`якшити покарання собі, так як судом буде виключено таку кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 готуючись до вчинення згаданого злочину одягли будівельні перчатки, підготували викрутку, після чого разом пішли та разом повернулися. В сукупності із іншими доказами, в тому числі продемонстрованим в суді відеозаписом, показання ОСОБА_19 свідчать про спільність умислу обвинувачених на вчинення кримінального правопорушення.

Хоча відповідно до згаданого відеозапису, перебуваючи у приміщенні магазину, ОСОБА_13 не розмовляв, проте його дії, які виразилися у тому, що він неодноразово повертався до вікна, свідчать про те, що він спілкувався із ОСОБА_14 за допомогою конклюдентних дій.

Обвинувачений ОСОБА_13 неодноразово засуджувався за вчинення злочинів проти власності, тому згадане кримінальне правопорушення повною мірою узгоджується із звичкою обвинуваченого викрадати чуже майно і ця обставина, в сукупності з наведеним вище доказами, визнається судом допустимою для доведення його винуватості, в силу ч.3 ст.88 КПК України.

Таким чином, оцінивши дослідженні та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні зазначеного вище злочину проти власності. Їх дії підлягають кваліфікації за ч.3 ст.185 КК України, так як вони вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане із проникненням у приміщення.

Разом із наведеним, суд погоджується із доводами захисника ОСОБА_11 щодо визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту із участю підозрюваного ОСОБА_13 від 27 січня 2016 року з наступних підстав (т.1а.с.230).

Так, відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Так, відповідно до вимог ч.6 ст.240 КПК України, при проведенні слідчого експерименту слідчий складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Приписами ст.104 КПК України визначені загальні правила щодо порядку фіксування процесуальної дії у протоколі, зокрема і факту проведення слідчого експерименту.

Суд, дослідивши протокол проведення слідчого експерименту від 27 січня 2016 року, встановив, що він не містить даних про умови і результати слідчого експерименту. В ньому лише викладено опис доданих фотокарток, а також показання підозрюваного. При цьому в протоколі відсутні відомості про перевірку показань підозрюваного щодо обставин події правопорушення.

У відповідності до положень ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

З огляду на викладене та враховуючи, що в зазначеному протоколі проведення слідчого експерименту фактично викладенні лише показання допитаного без участі захисника підозрюваного ОСОБА_13 , від яких останній в суді відмовився, суд визнає зазначений протокол недопустимим доказом.

Допитаний за клопотанням прокурора свідок ОСОБА_28 показав в суді, що в якості понятого брав участь в проведенні слідчого експерименту з участю ОСОБА_13 . Під час зазначеної слідчої дії останній надавав показання добровільно. Проте суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_28 , так як вони не замінюють та не доповнюють результати проведення слідчого експерименту.

Також, суд вважає недопустими доказами сторони обвинувачення надані прокурором протоколи впізнання, проведених 17 грудня 2015 року з участю неповнолітньої ОСОБА_19 , з наступних підстав (т.1а.с.219, 221). Як вбачається з цих протоколів впізнання, всупереч вимогам ч.7 ст.228 КПК України, проводилося прокурором ОСОБА_5 не за фотознімками, а за чорно-білими ксерокопіями фотокарток низької якості, які до того ж мають різкі відмінності між собою за формою зображення. Джерело походження цих копій фотокарток та кого на них зображено теж невідомо.

Більше того, закон допускає впізнання особи за фотознімками або за матеріалами відеозапису коли саму особу неможливо пред`явити для впізнання через її смерть, не встановлення місцезнаходження, перебування в розшуку, тривалому відрядженні чи при відмові особи взяти участь у впізнанні. Жодних з наведених обставин не існувало і перешкод у слідчого провести впізнання у відповідності до ст.228 КПК України не було.

Крім того, як стверджувала в судовому засіданні ОСОБА_19 вона не прохала проводити впізнання обвинувачених по фотознімках і не заперечувала проти проведення впізнання, в тому числі поза візуальним спостереженням особи, що впізнається. Окрім того, в одному з протоколів впізнання навіть не зазначено номер фотознімку, на який вказала п. ОСОБА_19 (т.1а.с.222).

Суд вважає хибними і не приймає до уваги вимоги захисника ОСОБА_11 про визнання приєднаного до справи відеозапису з камери відеоспостереження магазину «Мрія» в якості недопустимого доказу, так як його отримано правоохоронними органами безпосередньо від потерпілого ОСОБА_7 , що не суперечить положенням процесуального законодавства.

Одночасно суд погоджується із доводами захисника про визнання протоколу перегляду зазначеного відеозапису від 25 січня 2016 року недопустимим доказом, так як цей протокол складено із істотними порушеннями вимог ст.ст.104, 105 КПК України (т.1а.с.206).

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_13 стверджував, що під час слідчого експерименту оговорив себе та ОСОБА_14 під тиском з боку працівників міліції, які відмовили йому в реалізації права на захист.

З цього приводу 24 липня 2017 року до прокуратури Полтавської області направлено повідомлення, проте у встановленні судом строки (04 серпня 2017 року) відповідної належної прокурорської перевірки проведено не було (т.2а.с.200) і на час постановлення остаточного судового рішення у цій справі жодних процесуальних дій, в тому числі із арештованими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не здійснювалося, що вказує на безпідставне зволікання представників прокуратури із проведення відповідного розслідування.

В будь-якому разі протокол проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_13 визнано недопустимим доказом з інших підстав, тому суд вважає за можливе ухвалення по справі остаточного рішення до закінчення зазначеного вище прокурорського розслідування.

В судовому засіданні потерпілим ОСОБА_26 до обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пред`явлено цивільний позов про відшкодування завданої злочином майнової шкоди в розмірі 750 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Розмір майнової шкоди потерпілий мотивує викраденням 750 гривень готівкою. Розмір відшкодування моральної шкоди душевними стражданнями, які він зазнав в результаті викрадення грошей та пошкодження вікна (т.1а.с.165).

Обвинувачені проти задоволення позову заперечували.

Дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що вимоги потерпілого ОСОБА_26 є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Так, відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, визначених ст.ст.1166, 1167 ЦК України, майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підтвердження розміру майнової шкоди суду надані належні докази, тому вимоги потерпілого в частині стягнення з обвинувачених 750 грн. є обґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що факт заподіяння такої шкоди є доведеним і очевидним, оскільки являється наслідком злочинних дій з боку обвинувачених.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинувачених, суд враховує тяжкість вчиненого ними злочину та ступень їх вини, характер і глибину завданих потерпілому страждань, пов`язаних із проникненням до його магазину та викраденням і пошкодженням його майна. Виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи також майновий стан обвинувачених та реальну можливість відшкодування завданої ними шкоди за рахунок наявного у них майна, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації заподіяної моральної шкоди, має становити 1000 грн.

Під час судового провадження стороною захисту наголошувалося на тому, що підприємницькою діяльністю в магазині «Мрія» займається дружина потерпілого - ОСОБА_27 , яку не було визнано потерпілою, що, на думку захисників, є істотним порушенням вимог процесуального законодавства та підставою для відмови в задоволенні позову. Проте, суд не погоджується із зазначеними доводами з наступних підстав.

Як вбачається з показань потерпілого, які ніким не спростовуються, ОСОБА_26 та ОСОБА_27 є подружжям та спільно займаються підприємницькою діяльністю з реалізації товарів непродовольчої групи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », хоча як суб`єкт підприємницької діяльності зареєстрована лише ОСОБА_27 , і це не заборонено чинним законодавством України. Викрадені готівкові кошти фактично є спільною сумісною власністю подружжя, тому залучення до провадження як потерпілого лише ОСОБА_26 не суперечить положенням ст.55 КПК України і не може бути підставою для визнання його неналежним цивільним позивачем.

Окрім встановленого судом злочину, органами досудового розслідування ОСОБА_13 та ОСОБА_14 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень проти власності, передбачених ч.3 ст.185 КК України, (т.1а.с.4) за наступних обставин (обвинувачення викладено в наступній редакції):
«29.11.2015 року, близько 19 год. 00 хв., ОСОБА_13 маючи умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, прибув до фасаду кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 » розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_13 через службовий вхід, двері якого в цей момент були відчинені, проник в службове приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 » звідки, діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів та мети викрав жіночій клатч чорного кольору вартістю 100 грн. в якому знаходилися гроші в сумі 450 грн та мобільний телефон марки «Samsung GT-S5302ZWASEK» вартістю 800 грн, після чого з місця скоєння злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд заподіявши ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 1350 грн.
Продовжуючи свою злочину діяльність, 30.11.2015 рок, в проміжок часу з 03 год. 40 хв. до 4 год. 30 хв., ОСОБА_13 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_14 маючи спільний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, прибули до фасаду магазину « ІНФОРМАЦІЯ_6 » розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .
Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів та мети ОСОБА_13 за допомогою завідомо підготовленого предмету відчинив вікно магазину та проник в його приміщення, а ОСОБА_14 в цей момент перебував на вулиці, під вищевказаним вікном дивився, щоб його та ОСОБА_13 в цей час не побачили сторонні особи. Перебуваючи в приміщенні магазину, ОСОБА_13 викрав жіночу сумку вартістю 200 грн в якій знаходились гроші в сумі 6900 грн та шкіряний гаманець синього кольору вартістю 450 грн, які належали ОСОБА_8 , а також гроші в сумі 17000 грн, які належали ОСОБА_9 , після чого разом з ОСОБА_14 з місця скоєння злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд».
Згідно обвинувального акта дії ОСОБА_13 за епізодом викрадення майна потерпілої ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України. За епізодом викрадення майна з приміщення магазину «Фермер» дії ОСОБА_13 та ОСОБА_14 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України.

Допитані в судовому засіданні обвинуваченні ОСОБА_13 та ОСОБА_14 своєї вини у вчиненні зазначених злочинів не визнали та показали, що до викрадення майна потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вони не причетні.

Оцінивши, в передбачених ст.337 КПК України межах, надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що зазначені кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Так, на підтвердження вини ОСОБА_13 у вчиненні викрадення майна потерпілої ОСОБА_6 стороною обвинувачення надано наступні докази:
Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, в якому ОСОБА_6 повідомила, що 29.11.2015 року невідома особа викрала із службового приміщення кафе «Дольче Піца» клатч з грошима та мобільним телефоном (т.1а.с.214).

Потерпіла ОСОБА_6 показала в суді, що на час вчинення кримінального правопорушення працювала в кафе «Дольче Піца». В листопада 2015 року невідома їй особа через службовий вхід проникла до приміщення роздягальні та викрала її клатч із мобільним телефоном, готівковими коштами та паспортом громадянина України.

На підтвердження причетності ОСОБА_13 до вчинення згаданого кримінального правопорушення прокурор послався на заяву п`ятнадцятирічного свідка ОСОБА_19 , відповідно до якої вона добровільно видала прокурору ОСОБА_5 паспорт на громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , який їй передала малознайома дівчина, зі слів якої вона отримала його від хлопця на ім`я ОСОБА_29 (т.1а.с.215).

При цьому залишається незрозумілим з який міркувань виходили слідчий та прокурор ОСОБА_5 , інкримінуючи вчинення зазначеного злочину саме ОСОБА_30 , а не Турбаївському Вячеславу чи іншій особі. Також суд звертає увагу, що відповідно до змісту обвинувального акту викрадення паспорта ОСОБА_13 не інкримінується.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показала, що зазначений паспорт знаходився у гр-ки ОСОБА_24 і вона забрала його у неї на прохання працівників міліції. На їх же прохання ОСОБА_19 свідчила, що про те, що його міг викрасти ОСОБА_29 , хоча хто в дійсності міг викрасти цей документ їй невідомо.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування, приєднаного до обвинувального акту, відсутні відомості про проведення такої процесуальної дії як вилучення паспорта потерпілої ОСОБА_6 (т.1а.с.11). Особа на прізвище ОСОБА_31 органом досудового розслідування не допитувалася, показання ОСОБА_19 в цій частині не перевірялися, рівно як і причетність ОСОБА_13 до викрадення паспорта.

Під час судового провадження клопотання про встановлення особи ОСОБА_24 та про її допит не заявлялося, хоча перешкод для цього прокурор ОСОБА_5 не мав.

Також, суд погоджується із стороною захисту з приводу того, що зазначений паспорт на ім`я ОСОБА_6 вилучено працівниками міліції та приєднано до справи із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме без складення відповідного протоколу, що в сукупності із показаннями свідка ОСОБА_19 про обставини його вилучення, ставить під сумнів допустимість цього доказу.

З наведених вище підстав, судом визнано недопустимим доказом протокол слідчого експерименту з участю підозрюваного ОСОБА_13 від 27 січня 2016 року (т.1а.с.230), тому посилання прокурора на показання обвинуваченого, в яких він зізнається у викраденні майна потерпілої, суд вважає хибними і не приймає до уваги.

З показань потерпілої ОСОБА_6 вбачається, що зловмисника та факт викрадення її сумки було зафіксовано камерою відеоспостереження, встановленою в приміщення кафе «Дольце Піца», проте стороною обвинувачення з невідомих причин, не дивлячись на вимоги сторони захисту, відповідного відеозапису суду надано не було, що теж дає підстави для сумнівів щодо причетності ОСОБА_13 до вчинення згаданого злочину.

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_13 у викраденні майна потерпілої ОСОБА_6 ґрунтується виключно на припущеннях та недопустимих доказах, вину ОСОБА_13 у вчиненні цього злочину поза розумним сумнівом доведено не було, тому цей епізод має бути виключено з обсягу обвинувачення, а заявлений потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов підлягає залишенню без розгляду (а.с.167-168).

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину повністю вичерпана. Тим більше, що в судових дебатах прокурор ОСОБА_5 зазначив, що інші докази у сторони обвинувачення відсутні та надавати додаткові докази наміру не має.

На підтвердження вини ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні викрадення майна потерпілих ОСОБА_32 та ОСОБА_9 стороною обвинувачення надано наступні докази:
Протокол огляду місця пригоди від 30.11.2015 року, в ході якого було встановлено, що місцем вчинення злочину являється приміщення магазину «Фермер», розташоване по АДРЕСА_4 , що перейменовані на АДРЕСА_6 . На вікні та металевій решітці виявлені сліди проникнення (т.1а.с.210).

Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, в якому ОСОБА_9 повідомив, що в період починаючи з 22 год. 00 хв. 29.11.2015 року по 03 год. 30 хв. 30.11.2015 року невідома особа проникла до приміщення магазину «Фермер» та викрала належні йому та гр-ці ОСОБА_8 майно та готівкові кошти (т.1а.с.208).

Зважаючи на необхідність встановленні істини у справі, суд неодноразово відкладав розгляд справи та намагався викликати потерпілого ОСОБА_9 для його допиту усіма сторонами судового провадження, але той на неодноразові виклики так і не з`явився, причин неявки не повідомив, а прокурор не забезпечив його прибуття в судове засідання для з`ясування обставин справи.

Прокурору неодноразово роз`яснювалося судом про можливість допиту потерпілого у режимі відеоконференції, однак сторонами судового провадження відповідного клопотання не заявлялося. Під час судового провадження прокурор ОСОБА_5 спочатку запевнював, що потерпілий ОСОБА_9 не може з`явитися до суду з причин перебування на тривалому лікуванні, а потім з причин його знаходження в іншому місті, проте на вимогу суду не надав доказів на підтвердження поважності причин неприбуття останнього до зали суду.

Відповідно до п.3 ст.23 КПК України, прокурор зобов`язаний був забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

У відповідності до положень, закріплених в ст.22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зважаючи на ці вимоги закону прокурор повинен був забезпечити явку потерпілого у судове засідання для дачі показань, що не було здійснено.

Відсутність в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 не дало можливість учасникам судового провадження перевірити його заяву про можливе вчинення кримінального правопорушення та викрадення у нього саме 17000 гривень готівкою.

З огляду на викладене, суд вважає, що відомості, які містяться в заяві ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення не можуть бути визнані судом допустимими доказами, як цього вимагає ч.2 ст.23 КПК України. Згадана заява являється лише підтвердженням факту звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_8 показала в суді, що працює продавцем в магазині «Фермер», власником якого є приватний підприємець ОСОБА_9 . Вранці від інших продавців дізналася про вчинення крадіжки. У неї особисто було викрадено жіночу сумку, шкіряний гаманець, готівкові кошти в сумі 6900 грн. та паспорт громадянина України. Зі слів ОСОБА_9 , в нього було викрадено 17000 грн. готівкою. Потерпіла ОСОБА_8 підтвердила в судовому засіданні, що із письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів вона особисто не зверталася, впізнання повернутих їй сумки та гаманця з нею не проводилося.

Відповідно до протоколу огляду від 02.12.2015 року гр-н ОСОБА_33 добровільно видав співробітникам міліції жіночу сумку коричневого кольору та жіночий гаманець синього кольору (т.1а.с.210).

Суд не приймає до уваги вимоги захисника ОСОБА_11 про визнання зазначеного вище протоколу недопустими доказом, так як огляд транспортного засобу гр-на ОСОБА_34 проведено з його дозволу та у відповідності до вимог процесуального закону, а твердження захисника ОСОБА_11 про протилежне ґрунтується виключно на його довільному та хибному тлумаченні норм чинного законодавства.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_33 показав, що працює таксистом в місті Кременчуці. Протягом 2015 року неодноразово возив клієнтів до міста Комсомольська, проте обвинувачених не пам`ятає. Приблизно в грудні 2015 року його викликали до відділку міліції. Під час огляду його автомобіля в багажнику було виявлено та вилучено сумку і гаманець, які йому не належали. ОСОБА_33 припустив, що ці речі могли забути його клієнти, але коли це могло статися та хто саме він не знає.

Відповідно до постанови слідчого від 25 січня 2016 року знайдені в автомобілі сумку та гаманець визнано речовим доказом по справі та повернуто потерпілій ОСОБА_8 , проте, доказів на підтвердження того, що знайдені в автомобілі ОСОБА_34 сумка саме та, яку в ніч вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_13 передав свідку ОСОБА_19 суду не надано. Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування впізнання зазначеної сумки потерпілою ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_19 не проводилося. Остання стверджувала в суді, що отримала від ОСОБА_13 жіночу сумку чорного кольору, а не коричневого, яку було вилучено у свідка ОСОБА_34 (т.1а.с.210).

З огляду на викладене, суд не може дійти до висновку поза розумних сумнівів, що вилучена у ОСОБА_34 жіноча сумка являється предметом злочину і що саме її ОСОБА_19 отримала від ОСОБА_13 . Органами досудового розслідування не встановлено за яких обставин, в автомобілі ОСОБА_34 з`явився гаманець синього кольору, впізнання цього предмету з потерпілою теж не проводилося.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченим повідомлено лише про наявність такого доказу як показання свідка ОСОБА_34 , про проведення в ході досудового розслідування огляду його автомобіля, під час якого було вилучено гаманця та сумку, повідомлено не було (т.1а.с.11), що ставить під сумнів допустимість зазначених доказів.

З наведених вище підстав, судом визнано недопустимим доказом протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_13 від 27 січня 2016 року (т.1а.с.230), тому посилання прокурора на показання цього обвинуваченого, в яких він зізнається у вчиненні крадіжки з приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_6 », суд вважає хибними і не приймає до уваги.

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у викраденні майна потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ґрунтується виключно на припущеннях та недопустимих доказах, вину обвинувачених у вчиненні цього злочину поза розумним сумнівом доведено не було, тому цей епізод теж має бути виключено з обсягу обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року (п.146) зазначено, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається на органи обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Прокурор повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготуватися та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати достатні дані для визнання його винуватим, що не було здійснено.

Крім цього, принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справ з упередженої думки, що обвинувачений скоїв злочин, котрий йому ставиться в вину, а обов`язок доказування лежить на органах обвинувачення і будь-який сумнів повинен тлумачиться на користь обвинуваченого.

У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із положеннями ст.22 КПК України суд зберігає об`єктивність та неупередженість, в тому числі не надаючи переваг будь-якій стороні кримінального провадження.

Таким чином, суд, маючі надані стороною обвинувачення докази у даному провадженні, не зміг дійти до висновку без усяких сумнівів, що саме обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинили викрадення майна потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Посилання прокурора ОСОБА_5 , як на доказ винуватості, на те, що всі інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення вчинено в одній місцевості та протягом нетривалого проміжку часу, являється лише припущенням і не приймається судом до уваги.

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості обвинувачених у вчиненні зазначених злочинів повністю вичерпана. Тим більше, що в судових дебатах прокурор ОСОБА_5 зазначив, що інших доказів сторона обвинувачення не має.

Призначаючи обвинуваченим покарання за вчинення доведеного в судовому провадження кримінального правопорушення, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ними злочину та роль кожного з них у його вчиненні, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинувачених, їх вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують їх покарання.

Обвинувачений ОСОБА_13 має низку непогашених судимостей, за вчинення аналогічних злочинів проти власності, одружений, не працює і суспільно-корисною діяльністю не зайнятий, за місцем постійного проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (т.1а.с.198,244,252).

Обвинувачений ОСОБА_14 має непогашену судимість за вчинення злочинів проти власності, неодружений, має двох неповнолітніх дітей, не працює і суспільно-корисною діяльністю не зайнятий, за місцем постійного проживання характеризується як особа, на яку скарги не надходили, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (т.1а.с.89,248-254).

Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання обвинувачених, судом не встановлено.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховуючи наведенні вище дані, що характеризують особу обвинувачених, їх антисоціальний образ життя, вперте небажання ОСОБА_13 виправлятися, свідчать про те, що вони становлять суспільну небезпеку та їх виправлення можливе лише в умовах тривалої ізоляції від суспільства, тому суд вважає, що остаточне покарання обвинуваченим за цим вироком має бути призначено у виді позбавлення волі.

Тільки реальне відбуття такого покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Враховуючи, що встановлене судом кримінальне правопорушення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинили до постановлення відносно них попередніх вироків, остаточне покарання їм має визначатися за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Підстав для призначення покарання із застосуванням ст.ст.69, 75 КК України суд не вбачає.

Питання про речові докази вирішено судом у відповідності до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_15 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та попереднім вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08 липня 2016 року, остаточно визначити ОСОБА_13 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Виключити з об`єму обвинувачення ОСОБА_13 епізод вчинення крадіжки майна потерпілої ОСОБА_6 від 29 листопада 2015 року.

ОСОБА_16 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначених за даним вироком та попереднім вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 червня 2016 року, остаточно визначити ОСОБА_14 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Виключити з об`єму обвинувачення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 епізод вчинення крадіжки майна потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 30 листопада 2015 року.

Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 рахувати з 15 серпня 2017 року.

На підставі ч.2 ст.72 КК України у відбуту частину покарання зарахувати ОСОБА_13 строк тримання під вартою з 17 грудня 2015 року по 15 серпня 2017 року. Строк тримання під вартою з 17 грудня 2015 року по 20 липня 2017 року включно зарахувати в строк відбування покарання з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

На підставі ч.2 ст.72 КК України у відбуту частину покарання зарахувати ОСОБА_14 строк тримання під вартою з 09 грудня 2015 року по 15 серпня 2017 року. Строк тримання під вартою з 09 грудня 2015 року по 20 липня 2017 року включно зарахувати в строк відбування покарання з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Позов вимоги ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_7 у солідарному порядку відшкодування завданої злочином майнової шкоди в розмірі 750 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Позов потерпілої ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Речові докази: DVD диск з відеозаписом з камер спостереження магазину «Мрія» - залишити при справі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з дня проголошення вироку, а обвинуваченим, який тримається під вартою, протягом 30 днів з дня отримання копії вироку.
Після проголошення вироку учасники судового розгляду мають право отримати його копію, подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Обвинуваченому, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, має право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_1