Провадження № 11-кп/792/335/16 Головуюча в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 677/2162/15-к Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №000512, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2016 року,

В с т а н о в и л а:
Вироком Красилівського районного суду від 24 лютого 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , фактично проживаючого в АДРЕСА_3 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні 2 малолітніх дітей, не військовозобов`язаного, працюючого в ТОВ «Агропартнер» вантажником, судимого:

- 24.10.2014 року Красилівським районним судом за ч.3 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.71 КК України до вказаного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Красилівського районного суду від 24.10.2014 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 7 (сім) місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в закону силу залишено попередній домашній арешт.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_8 18.10.2015 року близько 21 години 45 хвилин, знаходячись в приміщенні магазину «Продуктовий рай», що знаходиться за адресою: м. Красилів, вул. Грушевського, 112 «в», підійшов до торгового прилавку, замовив кефір, тим самим відволікши увагу продавця ОСОБА_9 , яка пішла в інший кінець торгового залу за вказаним товаром, перехилився через прилавок та, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, відкрито, у присутності ОСОБА_10 , який був у магазині, викрав з каси вказаного магазину грошові кошти в сумі 1450 грн., що належить ОСОБА_11 , після чого вибіг на вулицю.

Однак, ОСОБА_8 свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки, відбігши близько 50 метрів від магазину в напрямку вул. Островського, був зупинений перехожими та ОСОБА_10 , який його переслідував, в ході чого ОСОБА_8 викинув викрадені гроші і зник з місця події.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, та звільнити від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Свої вимоги аргументує тим, що при викраденні грошей він був впевнений у тому, що такі дії робить непомітно.

Зазначає, що під час викрадення коштів, він вважав, що в приміщенні магазину знаходився лише продавець ОСОБА_9 , яка по відношенню до місця розташування каси знаходилася в іншому кінці магазину у положенні спиною до нього, а тому фізично не могла бачити обставин викрадення ним коштів.

Стверджує, що покидаючи приміщення магазину, він був впевнений у тому, що факт викрадення ним коштів ніхто не бачив, ніяких вигуків з цього приводу він не чув.

Звертає увагу на свій молодий вік, сімейне життя, утримання двох малолітніх дітей та дружини, хворих батьків, які мають інвалідність і потребують сторонньої допомоги, позитивну характеристику за місцем роботи та проживання, розкаяння у скоєному, відсутність негативних наслідків його неправомірних дій та позицію потерпілого, який його пробачив.

Крім того, апелянт вважає, що факт вчинення ним злочину в період іспитового строку сам по собі не є обставиною, яка повністю виключає можливість повторного застосування щодо нього норм ст.75 КК України.

У поданому запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, вважає вирок суду законним та належним чином обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, доводи якої не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскаржуваного судового рішення з коротким викладом доводів апеляційної скарги сторони захисту, вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги з підстав наведених у ній, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги процесуального опонента безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами в їх сукупності.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , викладені в його апеляційній скарзі, про те, що при викраденні коштів з каси прилавку магазину він був впевнений у тому, що робить це непомітно для продавця, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються показаннями свідків.

Так, продавець магазину «Продуктовий рай» ОСОБА_9 в судовому засіданні місцевого суду, показала, що під час виконання замовлення ОСОБА_8 на купівлю кефіру, вона почула, як її чоловік ОСОБА_10 , який перебував в цей час в магазині, крикнув: «що ти робиш», обернувшись, вона побачила, як обвинувачений перехилився через прилавок, відкрив касу та забрав гроші і вибіг з приміщення магазину.

Аналогічні показання були надані і свідком ОСОБА_10 , який при цьому доповнив, що обвинувачений ОСОБА_8 звернув увагу на його крик, повернувши в його сторону голову.

Надані показання свідків вказують на усвідомлення обвинуваченим того, що його дії пов`язані із заволодінням грошовими коштами із каси магазину були викриті як продавцем ( ОСОБА_9 ) так і свідком ОСОБА_10 , при цьому таке викриття було відомо і самому обвинуваченому, який попри те продовжив свої неправомірні дії, заволодівши грошовими коштами та покинувши приміщення магазину.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , вказали, що були очевидцями того, як ОСОБА_8 вибіг з магазину та тікав від чоловіка, який його наздоганяв, при цьому обвинувачений викинув гроші.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, реальної можливості розпоряджатися ним не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

Таким чином, дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, як органами досудового розслідування так і місцевим судом, кваліфіковані правильно і підстав для зміни такої кваліфікації, колегією суддів не вбачається.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.65 КК України, та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з врахуванням суспільної небезпеки вчиненого злочину, характеристики винної особи, а також обставин, передбачених змістом ст.ст. 66, 67 КК України.

Судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 враховано його молодий вік, сімейний стан, перебування на його утриманні двох малолітніх дітей та дружини, хворих батьків, які потребують сторонньої допомоги, позитивну характеристику за місцем роботи та проживання, розкаяння у скоєному, відсутність негативних наслідків, тобто всі ті обставини, на які посилається обвинувачений у поданій апеляційній скарзі, та призначено покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі інкримінованого злочину у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

Разом з тим, обвинуваченим ОСОБА_8 було вчинено кримінальне правопорушення в період іспитового строку, визначеного вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 24.10.2014 року, а тому остаточне покарання обвинуваченому призначено із врахуванням положень ст.71 КК України.

При цьому, вчинення злочину обвинуваченим в період іспитового строку, відповідно до роз`яснень, які містяться п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», унеможливлює застосування при призначенні покарання положень ст.75 КК України, а тому доводи обвинуваченого в цій частині, безпідставні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку не виявлено, а відповідно і підстав для зміни чи скасування вироку суду, щодо останнього не вбачається.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

П о с т а н о в и л а:

Вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2