Ухвала
іменем україни

19 вересня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року засуджено
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2014 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із звільненням від його відбування з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік,

за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироками Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2008 року, Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року, Ленінського районного суду м. Харкова та ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 змінено, виключено з його резолютивної частини вказівку про часткове приєднання, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання призначеного ОСОБА_5 , невідбуті покарання за вироками Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2008 року та Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року.

Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2014 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.

За вироком місцевого суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 02 березня 2015 року близько 23:30 год., перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на побутовому підґрунті, наніс ОСОБА_6 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, один удар по голові чоловічою сумкою, в якій знаходився невстановлений предмет, завдавши тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

У касаційній скарзі захисник указує на незаконність постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу засудженого. Обґрунтовуючи своє твердження захисник, по суті посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, стверджує, що, на його думку, дії ОСОБА_5 неправильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_5 не мав умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, а вдарив її з необережності, тому дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ст. 128 КК України із призначенням покарання в межах санкції вказаної статті.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення скарги з мотивів, наведених у ній.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
За змістом касаційної скарги захисник не заперечує того, що ОСОБА_5 наніс потерпілій ОСОБА_6 удар по голові чоловічою сумкою, у якій знаходився невстановлений предмет.
При цьому, як убачається з копій судових рішень, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_5 наніс удар потерпілій по голові випадково, були предметом перевірки та визнані безпідставними. Зокрема, як зазначив суд, пояснення ОСОБА_5 про необережне завдання потерпілій удару по голові спростовуються показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_7 , які стверджували, що удар було нанесено не під час сварки і не в момент відштовхування потерпілої, а тоді, коли остання знаходилася в іншій кімнаті, куди зайшов ОСОБА_5 і умисно наніс сумкою удар по голові потерпілої, та намагався вдарити ще, але свідок ОСОБА_7 стала на захист ОСОБА_6 . Дані показання підтверджуються також показаннями свідка ОСОБА_8 та даними висновку судово-медичної експертизи від 20 квітня 2015 року №1997е, а також даними, отриманими в ході проведення слідчого експерименту з потерпілою.
Також зі змісту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області вбачається, що твердження, викладене у касаційній скарзі захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України, аналогічні тим, які висловлювались в суді апеляційної інстанції, і були ретельно перевірені, визнані безпідставними, а висновки суду з цього приводу належним чином обґрунтовані.
У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти вищенаведеним висновкам судів першої та апеляційної інстанцій, а у касаційній скарзі не зазначено додаткових доводів, які б свідчили про неправильність висновків судів про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України.
Таким чином, при перевірці наданих судових рішень колегія суддів дійшла висновку про те, що за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121КК України кваліфіковано правильно.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_5 покарання вищевказані вимоги кримінального закону дотримано.
Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу засудженого, який раніше судимий, вчинив новий злочин під час іспитового строку, по місцю проживання характеризувався позитивно.
Одночасно, з ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, врахувавши думку потерпілої, яка не мала претензій до ОСОБА_5 , його позитивну характеристику, прийшов до висновку, що остаточне покарання, визначене ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, може бути пом`якшено.
На думку колегії суддів, обране судом ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.
Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2 ст.428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3