11/775/22/2016(м)
0512/5559/2012

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурора ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальну справу за апеляціями прокурора та засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 7 травня 2014 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дзержинська Донецької області, громадянина України, не судимого, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено: за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки; за ч.1 ст.129 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк два роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням (іспитовим строком один рік) з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_5 : на користь МТМО міста Дзержинська Донецької області на відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_6 894,20 грн.; на користь потерпілого ОСОБА_6 - 905 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що 14 серпня 2011 року, близько 18 годин 20 хвилин, перебуваючи на пустирі в районі вул.Рози Люксембург у м.Дзержинську Донецької області, в ході виниклої сварки між ним та ОСОБА_6 , інвалідом 3 групи, 1941 року народження, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, з метою заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень завдав йому один удар кулаком правої руки в область лівої скроні і другий удар кулаком правої руки в область лівої вилиці, від чого той впав на землю. В результаті умисних дій ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 перелом кісток носа, забій м`яких тканин голови, синець лівого ока, крововилив слизової оболонки лівої щоки, що супроводжується струсом головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також закритий перелом виличної кістки зліва, тобто тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але спричинило тривалий розлад здоров`я - середньої тяжкості тілесне ушкодження.

ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, 14 серпня 2011 року близько 18 годин 35 хвилин, знаходячись на пустирі в районі вул.Рози Люксембург у м.Дзержинську Донецької області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи діяти саме так, ведучи себе агресивно, що виражалося в тому, що пальцями обох рук ОСОБА_5 здавив шию лежачого на землі обличчям вниз ОСОБА_6 і, діючи умисно, не реагуючи на прохання потерпілого відпустити його, демонструючи фізичну силу, обмежуючи рух потерпілого чим посилив реальність своїх намірів, висловив словесну погрозу вбивством на адресу ОСОБА_6 , усвідомлюючи разом з тим, що ця загроза може викликати у потерпілого побоювання за своє життя і бажаючи настання даних наслідків. У свою чергу ОСОБА_6 реально сприйняв висловлену в його адресу погрозу скоїти вбивство, маючи реальні підстави побоюватися виконання цієї погрози, на що вказувала неправомірна поведінка ОСОБА_5 , конкретність змісту загрози, інтенсивність висловлювання, а також той факт, що погрозі вбивством передував факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляції засуджений ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким виправдати його за ч.1 ст.122, ч.1 ст.129 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (1960 року). Зазначає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, суд однобічно та неповно дослідив докази у справі та надав їм невірної оцінки, через що неправильно застосував кримінальний закон і прийшов до хибного висновку про його винуватість. Суд не надав належної оцінки його показанням про те, що потерпілий ОСОБА_6 першим застосував до нього насильство, кинув у нього каменем та заподіяв тілесне ушкодження, а тому він був вимушений захищатися та наніс лише один удар потерпілому у праву частину обличчя. Ці обставини були підтверджені в судовому засіданні свідком ОСОБА_7 , який був очевидцем події, та відповідним висновком судово-медичної експертизи, що свідчить про те, що він захищався від протиправних дій ОСОБА_6 , тобто діяв в межах необхідної оборони.

Прокурор, який подав апеляцію, в порядку ст.364 КПК України (1960 року) відмовився від своїх апеляційних вимог до початку судового розгляду, про що на адресу апеляційного суду надійшла відповідна письмова заява.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, про необґрунтованість апеляції засудженого та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст.323 КПК України (1960 року), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Це означає, що вирок має ґрунтуватися на зібраних фактах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію злочину, про винуватість або невинуватість підсудного у злочині та інші істотні питання, які виникли у кримінальній справі, мають з достовірністю випливати з матеріалів справи.

Висновок суду про винність ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно оцінені.

Свій висновок саме про умисну спрямованість дій ОСОБА_5 в момент заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, зокрема, суд обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_6 в судовому засіданні, а також на досудовому слідстві в ході проведення слідчого експерименту за його участю та судово-медичного експерта (т.2 а.с. 121-125), згідно яких в ході сварки засуджений завдав йому саме два удари, один в ліву скроню, другий нижче лівого ока, від чого він впав, а потім лежачого руками здавив шию, погрожуючи вбивством.

Цей висновок також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що у потерпілого ОСОБА_6 на обличчі були тілесні ушкодження.

Вказані свідчення об`єктивно узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні висновками судово-медичних експертиз, на які послався суд у вироку, згідно яких виявлені у потерпілого ушкодження не могли утворитися за обставин, зазначених ОСОБА_5 під час відтворення обстановки і обставин події від 25 березня 2014 року (при падінні з висоти власного зросту на тупі тверді предмети з обмеженою площею поверхні), а могли утворитися при обставинах, на які вказував потерпілий ОСОБА_6 під час відтворення обстановки і обставин події від 19 березня 2014 року ( т.2 а.с.148-149).

Показання ОСОБА_5 про те, що він не наносив потерпілому ОСОБА_6 ударів кулаком та не погрожував вбивством, а лише захищався від насильства з боку останнього, ретельно перевірялися під час розгляду справи в суді та обґрунтовано визнані в цій частині безпідставними і недостовірними, зумовленими позицією його захисту, із зазначенням мотивів їх неприйняття. Судом були перевірені показання засудженого ОСОБА_5 про те, що він не скоював інкримінованих йому злочинів, і обґрунтовано визнані безпідставними і недостовірними, зумовленими позицією захисту засудженого, які суперечать всім зазначеним вище та іншим доказам у справі. Висновки суду в цій частині належним чином мотивовані у вироку з зазначенням мотивів неприйняття свідчень останнього в судовому засіданні. Судом було правильно встановлено, що, зі слів ОСОБА_5 , він штовхнув потерпілого після того, як той кинув у нього камінь, тобто не в момент посягання з боку потерпілого та не в момент утворення реальної загрози, що виключає підстави для стану необхідної оборони.

За цих же мотивів судом обґрунтовано не були прийняті як докази показання свідка ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що ОСОБА_5 не наносив потерпілому ударів кулаком та правильно визнані, як бажання допомогти засудженому уникнути відповідальності за скоєний злочин, оскільки вони знаходяться у дружніх відносинах.

За встановленими судом фактичними обставинами справи, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії засудженого ОСОБА_5 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.129 КК України.

З протоколу судового засідання та вироку видно, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. А тому доводи апеляції з цього приводу колегія суддів вважає необґрунтованими.

Що стосується покарання, призначеного засудженому ОСОБА_5 , то суд належним чином врахував обставини вчинення злочинів, ступінь їх тяжкості, дані про особу засудженого, обставини, що обтяжують покарання (вчинення ним злочину щодо особи похилого віку), призначивши йому покарання у межах санкції кримінального закону. Призначене судом покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України. Рішення суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання також відповідає вимогам ст.ст.75,76 КК України.

Цивільні позови у справі вирішені відповідно до вимог ЦК України.

Порушень органом досудового слідства або судом вимог кримінально-процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни вироку у даній справі не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.365, 366, 367 КПК України (1960 року), п.15 розділу «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляцію засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 7 травня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту набрання ухвалою законної сили.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області