Справа № 130/701/16-к
В И Р О К
іменем України
26 травня 2016 року Колегія суддів Шаргородського районного суду
Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця ст. Шортанди Шортандинського району Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_1 , росіянина, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого: Жмеринським міським судом Вінницької області 22.10.1984 року за ч.1 ст.86, ч.1 ст.117, ч.2 ст.141, ч.3 ст.222, ч.1 ст.142 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з конфіскацією майна, який 05.12.1984 року змінено ухвалою Вінницького обласного суду, відповідно до якої вирок в частині засудження за ч.1 ст.86, ч.1 ст.142 КК України (в ред. 1960 року) відмінено і справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в той же суд, а вирок в частині засудження за ч.1 ст.117, ч.2 ст.141, ч.3 ст.222 КК України (в ред. 1960 року) змінено щодо призначення покарання вважається засудженим до покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з виключенням вказівки про конфіскацію майна; Жмеринським міським судом Вінницької області 15.01.1985 року за ч.1 ст.86, ч.1 ст.142 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років; Ківерцівським районним судом Волинської області 09.10.1992 року за ч.2 ст.183 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки шість місяців; Вінницьким обласним судом 23.09.1997 року за ч.3 ст.142, пунктами «а», «е» ст.93 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари з конфіскацією майна, який змінено ухвалою Верховного Суду України від 20.11.1997 року вважається засудженим за пунктами «а», «е» ст.93 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років у виправно-трудовій колонії суворого режиму; Козятинським районним судом Вінницької області 17.11.2006 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років; звільненого від подальшого відбування покарання 20.03.2015 року з Крижопільської ВК №113 умовно-достроково на один рік два місяці двадцять днів на підставі ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 13.03.2015 року,
Обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимим Козятинським районним судом Вінницької області 17.11.2006 року за вчинення відкритого викрадення чужого майна, та маючи незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення грабежу, зокрема, у період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з відкритим викраденням чужого майна, а саме: 29.09.2015 року приблизно о 12 годині, знаходячись у смт. Браїлів Жмеринського району Вінницької області та розшукуючи свого друга дитинства ОСОБА_8 на прізвисько « ОСОБА_9 », зайшовши через відкриті вхідні двері в житловий будинок ОСОБА_10 , який знаходиться в АДРЕСА_2 , маючи намір розпитати господарів будинку про місце перебування свого товариша, побачивши в будинку ОСОБА_10 , яка є особою похилого віку, розпочав з останньою розмову, в ході якої, побачивши на серванті грошові кошти, вирішив скоїти відкрите викрадення грошей. Розуміючи, що потерпіла ОСОБА_10 слідкує за його діями, обвинувачений ОСОБА_6 підійшов до серванту і забрав грошові кошти в сумі 2500 грн. Після цього обвинувачений ОСОБА_6 , запитавши у ОСОБА_10 чи є у неї ще грошові кошти та після отримання ствердної відповіді потерпілої, заволодів ще 30 грн., які ОСОБА_10 дістала із гаманця та передала ОСОБА_6 . В подальшому, з метою безперешкодно покинути місце злочину, обвинувачений ОСОБА_6 відвів ОСОБА_10 до ліжка, де остання сіла, зв`язав руки та ноги потерпілої двома шматками шнурків для взуття та, залишивши потерпілу зі зв`язаними руками та ногами на ліжку в кімнаті, розуміючи, що потерпіла бачить його дії, відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 марки «Нокія 1280» вартістю 200 грн., в якому знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 30 грн. Після цього обвинувачений ОСОБА_6 , залишивши зв`язану ОСОБА_10 в кімнаті будинку, вийшов з будинку з викраденими у потерпілої грошовими коштами в сумі 2530 грн. та мобільним телефоном, якими розпорядився на власний розсуд, заподіявши при цьому ОСОБА_10 збитків на суму 2760 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 12.05.2016 року, визнав. Суду показав, що 29.09.2015 року приїхав у смт. Браїлів Жмеринського району до свого знайомого ОСОБА_11 . Побувши годину, вирішив відвідати свого друга дитинства ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_9 ». Так як він не знав, де тепер проживає останній, а пам`ятав приблизно, де проживає матір його друга, вирішив відшукати її і пішов у бік цукрозаводу. Приблизно о 12 годині проходячи по вулиці М. Вовчка, він зайшов у перший же будинок, в якому побачив відкриті двері. Зайшовши у будинок, він виявив у кухні жінку похилого віку, яка сиділа біля плити, напевно готувала їжу, оскільки на плиті була каструля. Він спитав жінку, чи знає вона, як знайти ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_9 », на що ОСОБА_10 , як він тепер знає, пояснила, як дійти в потрібному йому напрямку. Коли він повернувся, щоб виходити, то побачив на тумбі серванту грошові кошти, після чого вирішив заволодіти ними, «машинально» підійшов до серванту і забрав гроші. При цьому він розумів, що жінка бачила, як він забрав грошові кошти собі, але нічого на це не сказала, сиділа на стільці мовчки. Після цього він запитав у ОСОБА_10 , чи є у неї ще гроші, на що остання відповіла, що є і сама йому віддала кошти з гаманця. Скільки всього було грошей, він не пам`ятає, погоджується із сумою викрадених грошей, яка зазначена в обвинувальному акті. Він вирішив зв`язати потерпілу, щоб мати можливість безперешкодно вийти з будинку і щоб остання не підняла шум відразу після його виходу з будинку, про що повідомив потерпілу. Взявши шнурки, які лежали поблизу на пічці, він наказав ОСОБА_10 скласти докупи руки і зв`язав їх, обмотавши один раз навколо рук. При цьому потерпіла опору не чинила. Потім він наказав ОСОБА_10 пройти у кімнату, де посадив на ліжко і зв`язав докупи ноги, обмотавши шнурком один раз. Руки і ноги потерпілій він зв`язав не сильно, тільки щоб вона не дуже швидко вивільнилася від шнурків. Залишивши ОСОБА_10 на ліжку, він виходив з кімнати і при цьому на столі побачив мобільний телефон марки «Нокія», який також викрав, розуміючи, що потерпіла це бачить. При виході із будинку він виключив газову плиту, яка була включена, так як потерпіла щось готувала. Насильства щодо потерпілої він не чинив. Просить його суворо не карати, так як він розкаюється у скоєному.
Крім признання обвинуваченим ОСОБА_6 вини у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 12.05.2016 року після зміни прокурором обвинувачення в порядку, передбаченому ст.338 КПК України, його винуватість у вчиненні злочину підтверджується наступними доказами:
- показаннями свідка ОСОБА_13 , який суду показав, що проживає у АДРЕСА_3 . Потерпіла ОСОБА_10 є його тещею. 29.09.2015 року в обідню пору до нього прийшла сусідка ОСОБА_10 і повідомила, що тещу пограбували. Він відразу городами побіг до ОСОБА_10 . Коли він прийшов до ОСОБА_10 , то остання розповіла йому, що її пограбували, тому він викликав працівників міліції. При цьому, в будинку обстановка була не порушена, крім матрацу, який знаходився не на ліжку. Коли приїхали працівники міліції та проводили огляд в будинку, опитували ОСОБА_10 , він весь час знаходився біля останньої, так як вона 1932 року народження, погано себе почуває, має хворобливий стан здоров`я. Також він може пояснити, що на вулиці, де проживає ОСОБА_10 , приблизно за півкілометра, проживав чоловік на прізвисько « ОСОБА_9 », імені цього чоловіка не знає;
- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка суду показала, що проживає в АДРЕСА_4 , співмешкає із ОСОБА_11 , який на теперішній час відбуває покарання в місцях позбавлення волі за крадіжку. Обвинуваченого ОСОБА_6 вона знає, і має з останнім неприязні відносини, так як він її вдарив по руках, коли вона сварилася із своїм співмешканцем. З ОСОБА_6 вона познайомилася, коли він приїхав до неї додому із ОСОБА_15 . При цьому ОСОБА_6 привіз пляшку горілки, яку вони вчотирьох розпили. ОСОБА_15 попросив, щоб ОСОБА_6 пожив у неї та ОСОБА_11 . Проте, ОСОБА_11 відмовив, так як було відомо, що ОСОБА_6 відбував покарання в місцях позбавлення волі і недавно звільнився. Час від часу ОСОБА_6 приходив до них, харчувався, допомагав лущити горіхи на продаж, а також переночував. Одного разу ОСОБА_6 приходив, щоб помитися і поголитися, після чого поїв «Мівіни», яку вона йому приготувала, забрав свою сумку і пішов. Після цього вона виявила, що ОСОБА_6 викрав куртку її співмешканця ОСОБА_11 . Про крадіжку вона в міліцію не повідомляла, а пізніше бачила подібну куртку в поліції, де їй повідомили, що повернуть за рішенням суду;
- показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду показав, що проживає у АДРЕСА_5 , неподалік від потерпілої ОСОБА_10 . На початку вересня 2015 року він їхав гужовою повозкою по вулиці і зустрів ОСОБА_6 , який його зупинив та розпитував де проживає ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_9 ». Він знає, що ОСОБА_16 на прізвисько « ОСОБА_9 » проживав колись у смт. Браїлів, неподалік від нього, але давно виїхав і, як йому відомо, помер. Він повідомив ОСОБА_6 , що чоловіка, якого він розшукує, тут немає. Чи повідомляв він ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_16 помер, не пам`ятає. Потім він дав ОСОБА_6 цигарку. Під час того як вони палили цигарки, то розговорилися і ОСОБА_6 повідомив, що не має де переночувати. Він вирішив підвезти ОСОБА_6 до свого знайомого ОСОБА_11 і домовитися з останнім про ночівлю ОСОБА_6 у нього. Приїхавши до ОСОБА_11 та співмешканки останнього ОСОБА_14 , вони там випили пляшку горілки, посиділи, але ОСОБА_11 відмовив ОСОБА_6 у ночівлі. Так як було прохолодно, то ОСОБА_11 дав ОСОБА_6 одягнути жакет. Оскільки ОСОБА_11 відмовив ОСОБА_6 у ночівлі, то він запропонував останньому переночувати у себе у кладовці. ОСОБА_6 погодився, переночував у нього і вранці пішов. Більше ОСОБА_6 він не бачив, будь-яких речей останній в нього не залишав;
- рапортом чергового ЧЧ Жмеринського РВ УМВС від 29.09.2015 року про надходження повідомлення по телефону від ОСОБА_13 про те, що невідома особа безперешкодно проникла в будинок його тещі ОСОБА_10 , 1932 року народження, де скориставшись тим, що потерпіла похилого віку, відкрито заволоділа мобільним телефоном та грошовими коштами (а.с.74);
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 29.09.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_10 повідомила про викрадення невідомою особою чоловічої статі мобільного телефону та грошей в сумі 2500 грн., при цьому застосовувалося насильство щодо неї у вигляді зв`язування рук та ніг, тілесні ушкодження їй не заподіяні, впізнати злочинця вона зможе (а.с.75-76);
- протоколом огляду місця події від 29.09.2015 року, з якого вбачається, що місцем події є житловий будинок, що належить ОСОБА_10 і знаходиться в АДРЕСА_2 . В коридорі будинку біля дверей знаходиться холодильник, на якому серед іншого наявні три шнурки сірого кольору різної довжини. При цьому, в протоколі огляду не зазначено про наявність порушення обстановки кімнат. Під час огляду на паркані домогосподарства ОСОБА_10 виявлено чоловічу куртку чорного кольору (а.с.131-132);
- протоколом огляду предмету від 02.10.2015 року трьох кусків плоских взуттєвих шнурків, два з яких мають довжину по 60 см., а один 40 см., якими були зв`язані руки та ноги потерпілої ОСОБА_10 (а.с.77);
- постановою від 03.10.2015 року про визнання речовими доказами і передачу на зберігання, з якої вбачається, що три куски сірих шнурків визнані речовими доказами , які зберігаються в кімнаті речових доказів Жмеринського ВП (а.с.83);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.10.2015 року, з якого вбачається, що у відповідності до вимог ст.228 КПК України, потерпілій ОСОБА_10 в присутності понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 пред`явлено для впізнання чотири фотознімки осіб чоловічої статі; опитано потерпілу про те, чи може вона впізнати особу, по яких прикметах, який зовнішній вигляд особи, за яких обставин вона бачила особу. При цьому ОСОБА_10 повідомила, що може упізнати та упізнає особу на фотознімку №1 по обличчю, так як добре бачила і запам`ятала цю особу (а.с.85-86);
- товарним чеком від 21.10.2015 року СПД ОСОБА_19 про те, що вартість телефону «Нокія 1280» становить 200 грн., а стартового пакету «Київстар» 30 грн. (а.с.99);
- довідкою про оголошення в розшук ОСОБА_6 20.10.2015 року та про заведення оперативно-розшукової справи №10/15 у СКР Жмеринського РВ УМВС (а.с.98);
- оглянутими в судовому засіданні речовими доказами, якими є три куски шнурків сірого кольору, що вилучені під час огляду місця події будинку ОСОБА_10 29.09.2015 року.
Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, свідків та досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, грабіж (відкрите викрадення чужого майна), вчинений повторно.
Також, суд вважає доведеним, що злочин був спрямований на відкрите заволодіння майном та грошовими коштами потерпілої.
Такий висновок суду ґрунтується на нормах ст.186 КК України та роз`ясненнях, що містяться в абзаці 2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року за №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», з яких вбачається що грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Оцінюючи заяву потерпілої ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення про застосування до неї насильства, яке виявилося у зв`язуванні рук та ніг, суд констатує, що, відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці 4 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року за №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», коли винна особа вже отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися протиправно вилученим майном, але застосовує насильство лише з метою уникнення затримання, її дії не можуть визнаватися грабежем, поєднаним з насильством. Залежно від способу вилучення майна вони можуть розцінюватися як крадіжка або грабіж.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.186 КК України.
При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно з вимогами ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, особу винного.
Також, при призначенні покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст.ст.66-67 КК України, суд враховує обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , згідно з вимогами ч.1 ст.66 КК України, судом не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд не враховує як пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, оскільки упродовж всього судового розгляду судом не встановлено, що ОСОБА_6 належно та критично оцінює свою протиправну поведінку та готовий нести покарання. Визнавальні показання обвинуваченого та його ствердження про розкаяння суд розцінює як обраний ним спосіб захисту та як бажання уникнути більш суворої відповідальності за вчинене діяння, про що свідчить його поведінка після вчинення злочину, яка полягала у переховуванні від органів досудового розслідування, що підтверджується тим, що він перебував у розшуку з 20.10.2015 року по 02.03.2016 року.
Обставинами, обтяжуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до п.п.1, 6 ч.1 ст.67 КК України, є рецидив злочинів, оскільки обвинувачений вчинив новий умисний злочин, маючи судимості за умисні злочини (а.с.88-90), та вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки потерпіла ОСОБА_10 1932 року народження (а.с.75).
Враховуючи усі вказані вище обставини у їх сукупності, особу винного, ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважає можливим призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке, відповідно до ч.1 ст.63 КК України, полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. При цьому покарання обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити за правилами ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а саме за вироком Козятинського міськрайонного суду від 17.11.2006 року, оскільки від відбування призначеного вказаним вироком покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на десять років ОСОБА_6 звільнений умовно-достроково на один рік два місяці двадцять днів (а.с.107-108, 87).
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення експертизи у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експертів спеціалізованої державної установи.
Зокрема, експертом Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 03.10.2015 року проведено трасологічну експертизу за напрямком «Дактилоскопічні дослідження» і надано висновок за №104 (а.с.80-82).
Вартість проведення дактилоскопічної експертизи становить 368,28 грн. (а.с.79). Проте, ці процесуальні витрати в сумі 368,28 грн. на залучення експерта з ініціативи сторони обвинувачення, не підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки з висновку експерта вбачається, що сліди пальців рук не придатні для ідентифікації за ними особи, тому вказані сліди пальців рук не є належним доказом у цьому кримінальному провадженні, в силу вимог ст.85 КПК України, якою передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами і документами.
Речовими доказами у кримінальній справі, відповідно до постанови від 03.10.2015 року, визнано три куски сірих шнурків, одну чоловічу шкіряну куртку та три сліди пальців рук (а.с.83).
Питання про долю речових доказів у кримінальній справі слід вирішити на підставі ст.100 КПК України, зокрема, три куски сірих шнурків слід знищити, враховуючи, що вони не мають цінності.
Як встановлено судом, сліди пальців рук не є належним доказом у цьому кримінальному провадженні, так як не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цій кримінальній справі, та інших обставин, які мають значення для кримінальної справи.
Чоловіча шкіряна куртка, яка знаходилася на паркані домоволодіння ОСОБА_10 і була вилучена 29.09.2015 року під час огляду місця події, в силу вимог ст.85 КПК України, також є неналежним доказом, так як не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цій кримінальній справі, та інших обставин, які мають значення для кримінальної справи.
Також, в силу вимог ст.86 КК України, якою встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, суд вважає, що чоловіча шкіряна куртка, яка була вилучена 29.09.2015 року під час огляду місця події, є і недопустимим доказом, оскільки жодних послідовних доказів про її приналежність певній особі, в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 , в ході досудового розслідування та в судовому розгляді прокурором не доведено.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України за №12рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
До висновку про недопустимість вказаного доказу суд прийшов, виходячи не тільки із норм кримінального процесуального законодавства України, а й виходячи із практики Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, застосовується під час кримінального провадження.
Зокрема, у п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, у п.п.45-46 рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, а також у п.95 рішення у справі «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року Європейським судом висловлено правову позицію про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, передусім, регулюється національним законодавством; за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.
Таким чином, суд вважає неналежними докази, що визнані у справі речовими доказами, зокрема сліди пальців рук та чоловічу шкіряну куртку, яка крім того, є і недопустимим доказом, тому ці речі, визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, підлягають знищенню.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, підстав для зміни або скасування запобіжного заходу, що обраний обвинуваченому суд не вбачає.
Разом з тим, суд зазначає, що, відповідно до ч.4 ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку вказується, зокрема, рішення щодо запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.
Керуючись ст.ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376, 395 КПК України, на підставі ч.2 ст.186 КК України, колегія судів
засудила:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і засудити до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17.11.2006 року один рік позбавлення волі і остаточно до відбування ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на шість років.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання цим вироком законної сили залишити тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вираховувати з моменту затримання з 18 години 15 хвилин 02.03.2016 року.
Речові докази: три куски шнурків, три сліди пальців рук, одну чоловічу куртку знищити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3