Дата документу Справа № 320/9086/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/9086/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/722/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2016 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002845 від 03 червня 2014 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
прокурор Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.187 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України, до призначеного покарання частково зараховано не відбутий строк покарання, призначеного обвинуваченому за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2006 року, та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 8 місяців, з конфіскацією майна.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання постановлено обчислювати з моменту фактичного затримання обвинуваченого, а саме - з 05 червня 2014 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 3 000 грн; а також на користь держави - витрати на залучення експерта по проведенню дактилоскопічної експертизи №334 від 07 серпня 2014 року, в сумі 589,68 грн.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок суду, в частині призначеного покарання, скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років, з конфіскацією всього майна; на підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України, до призначеного покарання приєднати не відбутий строк покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2006 року, та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 4 місяці, з конфіскацією всього майна.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.65 КК України та не зазначив мотиви призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією статті, що за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. На думку апелянта, судом, при призначені обвинуваченому покарання не враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, вину не визнав, у вчиненому не розкаявся, завдану шкоду потерпілій не відшкодував. Крім того зазначає, що суд не врахував положення ч.1 ст.59 КК України та не конкретизував у вироку, в якому обсязі необхідно конфіскувати майно обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить вищевказаний вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати та закрити провадження. Свої вимоги обґрунтовує тим, що висновки суду, викладені у вироку, є суперечливими, вина обвинуваченого, на його думку, у судовому засіданні доведена не була. Апелянт зазначає, що в основу обвинувачення ОСОБА_6 покладені суперечливі показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які різнилися у часі вчинення злочину та інших обставин провадження, в т.ч. щодо стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого. Також зазначає, що жодні докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, не вказують на спосіб проникнення ОСОБА_6 в приміщення домоволодіння ОСОБА_10 . При проведені досудового розслідування не були встановлені ані ножі, ані граблі, ані пістолет, якими, нібито, ОСОБА_6 погрожував потерпілій, а також свідкам ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . У вироку суд не вказав, якими доказами спростовуються покази ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також не дав будь-якої правової оцінки показам свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Крім того, апелянт вказує на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства України при продовженні строку тримання обвинуваченого під вартою, а саме на те, що мали місце випадки, коли зазначене питання вирішувалось без участі обвинуваченого та неповним складом суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , вказуючи на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку суду, оскільки, на його думку, висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, засновані на сумнівних доказах органу досудового розслідування, та суперечать показанням свідків сторони захисту, просить зазначений вирок скасувати, а провадження закрити. За змістом апеляційної скарги, обвинувачений вважає, що потерпіла його оговорює з особистих мотивів, оскільки він мав намір переїхати зі своєю співмешканкою до будинку, де проживає потерпіла. Також обвинувачений зазначає, що суд неповно зясував всі обставини провадження, не перевірив належним чином його алібі, не взяв до уваги показання свідків захисту, а також те, що знаряддя злочину, вказане у обвинуваченні, не встановлено, як і мобільні телефони, якими він начебто заволодів. Крім того, апелянт вказує на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в т.ч. порушення принципів кримінального провадження, закріплених у ст.7 КПК України, при продовженні строку тримання його під вартою, оскільки вказане питання вирішувалось судом у деяких випадках у його відсутність та неповним складом суду, без належного фіксування судового провадження.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 03 червня 2014 року приблизно о 00-00 годин, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, керуючись корисливими мотивами, з метою заволодіння майном потерпілої, шляхом розбиття скла вікна, проник до приміщення домоволодіння АДРЕСА_3 , де, погрожуючи заздалегідь заготованим предметом, схожим на пістолет, що було сприйнято потерпілою ОСОБА_10 як реальна загроза для її життя і здоров`я, вимагав у неї передачі матеріальних цінностей. Після відмови ОСОБА_10 виконати його вимоги, продовжуючи свої злочинні дії, з метою залякування потерпілої і припинення опору, ОСОБА_6 став погрожувати потерпілій двома кухонними ножами, знайденими в будинку ОСОБА_10 . Після чого, підшукавши в будинку потерпілої електричний дріт, почав здавлювати їм шию ОСОБА_10 , внаслідок чого остання неодноразово втрачала свідомість, тобто застосував насильство, небезпечне для її життя та здоров`я. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 наніс потерпілій ОСОБА_10 чисельні удари руками в життєво важливий орган - голову, а так само по різних частинах тіла, тим самим заподіяв їй легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний (більше 6 але не більше 21 дня) розлад здоров`я, та відкрито заволодів належним ОСОБА_10 майном.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважав, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

На думку колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні не визнав, навів доводи на свій захист та вказав, що у зазначений у обвинуваченні час він перебував у іншому місці. Обвинувачений зазначив, що в ніч з 02 на 03 червня 2014 року він знаходився вдома по АДРЕСА_2 . У гості до своєї тітки ОСОБА_10 , він приходив приблизно 26-27 травня 2014 року, за день до свого відрядження, з якого повернувся 01 червня 2014 року. Наступного дня, після роботи, близько 15-30 годин, він поїхав до сестри своєї співмешканки - ОСОБА_18 , допомогти на огороді. Після цього увечері усі розійшлися по домам. Він з ОСОБА_13 прийшов додому десь близько 22-00 години та ліг спати. Теща, яка мешкає з ними в будинку, постійно зачиняє двері та ховає ключі під своєю подушкою, тому ніхто не може вийти вночі з дому.

Згідно з матеріалами провадження та вироком суду, всі доводи сторони захисту належним чином не перевірені та не спростовані та у вироку на них відповіді немає, що свідчить про порушення права обвинуваченого на захист, на що обґрунтовано вказано обвинуваченим та його захисником в апеляційних скаргах.

У вироку зазначені докази, досліджені під час судового розгляду, в т.ч. і докази сторони захисту, проте не оцінено кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, та не міститься належного обґрунтування, чому суд прийняв одні докази та відкинув інші. Аналіз доказів у вироку фактично відсутній.

Не дотримано судом першої інстанції і інших вимог кримінального процесуального закону при здійсненні даного провадження.

Так, згідно з положеннями ст.31 КПК України, вказане кримінальне провадження має здійснюватися в суді першої інстанції колегіально судом у складі трьох професійних суддів.

Згідно з положеннями цього Кодексу, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Тобто, розгляд вказаного питання має відбуватися за участю обвинуваченого, окрім випадків, встановлених законом.

Проте, згідно з матеріалами провадження, в порушення вищевказаних вимог закону, питання щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою у судових засіданнях від 30 жовтня 2014 року та від 22 грудня 2014 року вирішувалось у відсутність обвинуваченого, при цьому 22 грудня 2014 року - одноособово головуючим суддею, та, всупереч положенням ч.4 ст.107 КПК України - без фіксації кримінального провадження технічними засобами.

Відповідно, журнали вказаних судових засідань у матеріалах провадження теж відсутні.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, є істотними, потягли, в т.ч., порушення права обвинуваченого на захист, у зв`язку з чим судовий розгляд даного провадження в цілому не може бути визнаний справедливим.

Враховуючи викладене, оскаржуваний вирок не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому, на підставі ст.412 КПК України - підлягає безумовному скасуванню.

Колегія суддів вважає, що діючи у межах, передбачених ст.404 КПК України, при апеляційному розгляді даного провадження виправити вищевказані недоліки неможливо. Тому, з огляду на загальні засади кримінального провадження, закріплені у ст.ст.7-9 КПК України, та положення ст.ст.409, 412,415 цього Кодексу, колегія суддів, скасовуючи вирок суду першої інстанції, вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, усунути вищевказані порушення та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На підставі ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цей час не змінились, клопотань від учасників провадження про зміну чи скасування вказаного запобіжного заходу не надходило, колегія суддів, призначаючи новий розгляд, залишає у відношенні обвинуваченого раніше застосований щодо нього запобіжний захід - у вигляді тримання під вартою на строк до 23 червня 2016 року.

При новому розгляді питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого підлягає вирішенню в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Керуючись ст.ст.7,404, 405, 407, 409, 412,415 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.187 КК України, скасувати, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишити до 23 червня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4