21.06.2016 363/2037/16-к

В И Р О К
Іменем України
21 червня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лопатин, Козятинського району, Вінницької області, українця, громадянина України, який має середньотехнічну освіту, одружений, раніше не судимого, гранатометник 2 відділення 2 взводу спеціального призначення (резервного батальйону) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, солдат, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України,
Органом досудового розслідування встановлено, що відповідно до наказу командира частини № 96 від 10.11.2014 солдат ОСОБА_5 зарахований до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 згідно укладеного контракту про проходження у військовому резерві на 3 роки та призначений на посаду стрільця 4 відділення 3 взводу 4 роти спеціального призначення батальйону спеціального призначення (комплектується за рахунок резервістів) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (яка дислокується АДРЕСА_2 ).
Відповідно до розпорядження командування НГУ від 10.11.2014 року № 3/11-3399, розпорядження начальника Північного ТУ НГУ від 10.11.2014 року № 1/18-3048 відряджений до Центру розмінування МОУ (м. Кам`янець-Подільський Хмельницької обл.) та по завершенню навчання 29.12.2014 року убув для подальшого проходження служби у АДРЕСА_3 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.02.2015р. №39 ОСОБА_5 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та призначений на посаду гранатометника 2 відділення 2 взводу спеціального призначення (резервного батальйону)
У зв`язку з цим, відповідно до ст.ст. 1, 2, 9, Закону України «Про Національну гвардію України», ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній являється військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в Україні особливий період настав з дня набрання чинності Указу Президента України від 17.03.2014р. № 303 «Про часткову мобілізацію», продовжено Указом Президента України від 14.01.2015р. №15/2015 «Про часткову мобілізацію» і триває по цей час.
Відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. З моменту оголошення мобілізації чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Згідно п. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацією, а відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15/2015 затвердженого Законом України від 14.01.2015 № 113-VIII, на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва оголошена часткова мобілізація.
Згідно з п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, у разі оголошення мобілізації військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління.
Вимогами ст.ст.17,65Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Незважаючи на вищевикладене, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
14 квітня 2015 року перебуваючи у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка дислокується у АДРЕСА_2 , солдат ОСОБА_5 самовільно без дозволу безпосереднього командира залишив територію військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду чим протизаконно припинив виконувати конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
06 травня 2016 року солдат ОСОБА_5 самостійно повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 .
Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, самовільне залишення військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду.
21 червня 2016 року, під час призначення справи до підготовчого судового засідання, між обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.472 КПК України.
Згідно даної угоди прокурор військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 , дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.407 КК України. ОСОБА_5 беззастережно визнав вину у пред`явленому обвинуваченні. Узгоджене покарання за ч. 4 ст. 407 КК України, з застосуванням ст.69 КК України, а саме того, що ОСОБА_5 щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, перейдя до більш м`якого покарання не зазначеного у в санкції статті, у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.
Роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КК України, наслідки невиконання угоди.
Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно з ч.4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язковою участю сторін угоди (ч.2 ст.474 КПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України та закону, крім того, сторони угоди в суді наполягали на узгодженому покаранні ОСОБА_5 , з застосуванням ст.69 КК України, у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, та наслідки невиконання угоди передбачені ст. 476 КК України.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Цивільній позов по справі не заявлено. Речові докази по справі відсутні.
Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
Затвердити в підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості укладену 21 червня 2016 року між прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити узгоджене сторонами покарання, з застосуванням ст.69 КК України, у вигляді штрафу у розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, що становить 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1