Справа №: 401/3643/13-к
УХВАЛА
Іменем України
"25" березня 2016 р.

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в місті Олександрії кримінальне провадження стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Войнівка, Чутовського району Полтавської області, українця, громадянина України, непрацюючого, який проживає без реєстрації у АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Подвірки, Дергачівського району Харківської області, українця, громадянина України, працюючого, який фактично проживає у АДРЕСА_2 ;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області направлено кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Підсудність розгляду кримінального провадження №0001055 визначена ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22.06.2015 року.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання про повернення обвинувального акту, так як він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а також не виконані вимоги ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.09.2015 року та ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 12.11.2015 року про усунення недоліків.

Прокурор вважає, що при складанні обвинувального акту зазначені вимоги дотримані, підстав для його повернення немає.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що обвинувальний акт необхідно повернути прокуророві, оскільки той не відповідав вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту затвердженого 12 січня 2016 року, дії обвинувачених кваліфіковано за ч. 4 ст. 187 КК України як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, яке виразилось у застосуванні спеціального знаряддя молотка, (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах.

Викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також сформульоване обвинувачення є неконкретним, при цьому прокурор в обвинувальному акті не вказав, час і місце домовленості між обвинуваченими про здійснення розбійного нападу на ОСОБА_11 та ОСОБА_7 з метою заволодіння грошовими коштами; відсутнє посилання на розроблений план та розподіл ролей; також відсутнє розмежування щодо нанесення ударів та в які частини, зокрема, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 .

Дане формулювання обвинувачення, порушує право на захист обвинувачених та на справедливий судовий розгляд, знати, в яких конкретних діях їх обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості здійснення свого захисту, викладення заперечень, в тому числі з приводу прийнятих процесуальних рішень, а також суду встановити істину в кримінальному провадженні.

Частина 1 статті 91 КПК України передбачає, що в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення, а саме, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Тобто формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Отже викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідчить про те, що слідчим та прокурором проігноровано вимоги ст. ст. 91, 291 КПК України, оскільки не зазначено всіх обставин способу вчинення злочину, що є обов`язковим для доказування складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а звідси складовими сформульованого обвинувачення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні вказав, що взагалі не отримував обвинувальний акт, так як при проведені процесуальних дій на досудовому слідстві був відсутній його захисник ОСОБА_6 .

У свою чергу захисник ОСОБА_6 повідомив про той факт, що він дійсно не отримував обвинувального акту та не ставив підпис у розписці про отримання обвинувального акту, що може підтвердити відмову ОСОБА_8 від отримання обвинувального акту у присутності його захисника.

Суд дійшов висновку про порушення п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, де зазначено, що до обвинувального акта додається: розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта.

Матеріали обвинувального акту містять поштовий документ, який зовні схожий на ксерокопію опису поштового відправлення про вкладення цінного листа з вмістом обвинувального акту та реєстру до нього на якому містяться написи кульковою ручкою, що не містить схожості з оригіналом.

Даний документ мав підтвердити той факт, що обвинувальний акт затверджений 12.01.2016 року разом з реєстром направлявся захиснику ОСОБА_6 .

Однак оригінал даного опису поштового відправлення прокурор в судовому засіданні не надав.

Відсутність чіткого сформульованого обвинувачення порушує один з основних конституційних принципів право обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, позбавляє права обвинуваченого знати, в яких конкретно діях його обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості викладення своїх показань, заперечень, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а також позбавляє суд належним чином встановити істину в кримінальному провадженні.

Визначення неконкретного обвинувачення суперечить загальним засадам кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист обвинуваченому ОСОБА_8 , яке знаходить свій прояв не лише в наданні можливості обвинуваченому мати захисника, а й можливості реалізувати інші надані йому права, зокрема право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Суд погоджується з позицією захисту, що прокурором не виконані вимоги вказані в ухвалі Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.09.2015 року та ухвалі апеляційного суду Кіровоградської області від 12.11.2015 року про усунення недоліків.

Отже наявні підстави для повторного повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Обвинуваченим ОСОБА_8 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, мотивуючи тим, що мав онкологічне захворювання та потребує детального обстеження на лікування.

Прокурор вважає, що необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим, оскільки обидва обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, є мешканцями іншої області, ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення в період іспитового строку.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 просили задоволити клопотання ОСОБА_8 та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

У свою чергу прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою з 30.04.2013 року, а обвинувачений ОСОБА_8 з 22.05.2013 року.

Разом з цим, з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України, зі змінами, внесеними Законом України № 838-VIII від 26.11.2015р. «Про внесення змін до КК України (щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання)», згідно з якими, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того ж кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Тобто, обвинуваченим ОСОБА_7 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з 30.04.2013 року, що складає 2 роки 10 місяців 25 днів і ОСОБА_8 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з 22.05.2013 року, що складає 2 роки 10 місяців 3 дня.

Згідно ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Судом враховано довідку Кіровоградської установи виконання покарань №14 управління державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області від 22.03.2016 року де зазначено, що з 10.03.2016 року та 14.03.2016 року ОСОБА_8 пройшов інструментальні методи обстеження та оглянутий лікарем та рекомендовано лікування протягом одного місяця та повторний огляд лікаря з проведенням ректороманоскопії.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання у буд. АДРЕСА_2 та потребує більш детального обстеження та лікування.

Таким чином наявні підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_8 строком не менше ніж два місяці.

Суд дійшов висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності та обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину в період іспитового строку за попереднім вироком.

Таким чином є необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на шістдесят днів.

Керуючись ст. ст. 181, 291, 314, 331 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001055 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 187 КК України, - повернути прокурору ОСОБА_5 для усунення недоліків.

Клопотання прокурора задоволити частково.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 на шістдесят днів до 08 червня 2016 року.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 задоволити.

Запобіжний захід ОСОБА_8 замінити з тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням електронних засобів контролю строком на два місяці з 25 березня 2016 року до 23 травня 2016 року, включно.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_8 спілкуватися з потерпілими та свідками.

Покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: заборонити залишати своє фактичне місце проживання з 18 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин буд. АДРЕСА_2 ; за першим викликом чи вимогою з`являтися до слідчого, прокурора чи до суду; носити електронний засіб контролю.

Копію ухвали направити в Харківський відділ поліції Головного Управління Національної Поліції в Харківській області та слідчий ізолятор №14 УДПтС.

Ухвала про повернення обвинувального акту може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом семи днів з дня оголошення ухвали, а обвинуваченим протягом семи днів з дня вручення йому копії ухвали.

ГОЛОВУЮЧИЙ: ОСОБА_12

СУДДІ: ОСОБА_13

ОСОБА_14