УХВАЛА
Іменем України
08 вересня 2016 року м.Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
за участю слідчого: ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:
В ході досудового розслідування встановлено, що нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ) являється комунальною власністю, про що свідчить технічний паспорт, виданий Одеським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості виконавчого комітету Одеської міської ради від 01.11.2001.
Додатково встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 1065 від 25.09.2008, нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 37, 4 кв.м., що розташоване на Італійському бульварі, 4 (кв.24-а) в м. Одесі, було передано в управління КП «Міськзелентрест» для здійснення службової діяльності, про що свідчить акт приймання-передачі від 30.10.2008 за підписом в.о. заступника Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ОСОБА_5 та директора КП «Міськзелентрест» ОСОБА_6 . Вищевказане приміщення використовувалось працівниками Приморської дільниці КП «Міськзелентрест» в якості побутового приміщення для зберігання засобів малої механізації, інших технічних засобів, шанцевого інструменту і іншого майна підприємства, а також особистих речей і спеціального одягу працівників, використовуваного при здійсненні робіт з утримання зеленої зони Приморського району м. Одеси.
Так, 09.04.2016 працівники підприємства, повертаючись після виконання виробничих завдань з інвентарем, а також в службовому одязі, були позбавлені можливості потрапити в службове приміщення у зв`язку з тим, що в приміщенні була встановлені нові металеві двері з внутрішнім замком, що створило перешкоду в доступі до нього. Після цього працівниками КП «Міськзелентрест» було викликано поліцію, а також аварійно-рятувальну службу МНС. По прибуттю екіпажу поліції невстановлений чоловік на ім`я ОСОБА_7 , що представився як помічник власника нежитлового приміщення, пред`явив працівникам поліції документи, що підтверджують право власності на дане приміщення. В результаті цього, поліцейські повідомили, що інцидент вичерпано так як справжній власник приміщення встановлений. На вимогу працівників КП пред`явити їм документи, на підставі яких набуто право власності, ОСОБА_7 відмовив.
Таким чином на сьогоднішній день належні КП «Міськзелентрест» засоби малої механізації, інші технічні засоби, шанцевий інструмент і інше майно підприємства - все ще знаходяться в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 ). Доступ співробітників підприємства до нього не можливий.
Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення можливості протиправних дій вищевказаним майном, а саме: нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ), а також недопущення знищення, відчуження та інших дій, враховуючи вимоги ст. 170 КПК України, яка вказує на те, що арешт майна може також передбачати заборону особі у володінні якої перебуває майно розпоряджатись будь-яким чином таким майном, слідство вважає за необхідне заборонити будь-яке його відчуження, шляхом накладення арешту, оскільки невжиття таких заходів може призвести до його втрати, що у подальшому може перешкодити кримінальному провадженню.
Розглянувши клопотання, вивчивши надані до клопотання матеріали, заслухавши думку слідчого, який вважали необхідним клопотання задовольнити, вважаю, що клопотання про накладення арешту задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Так, згідно ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Крім того, до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Однак, клопотання слідчого зазначеній вимозі закону не відповідає. Клопотання про арешт майна обґрунтовано лише формально, що свідчить про його необґрунтованість.
Відповідно ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вивченням матеріалів наданих до клопотання встановлено, що у кримінальному провадженні, жодній особі не було повідомлено про підозру.
Крім того, з наданих слідчим матеріалів не вбачається що у даному кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов з боку будь-якої юридичної або фізичної особи.
Крім того, будь-яких чітких даних про те, яке саме доказове значення може мати зазначене в клопотанні майно, стороною обвинувачення в судовому засіданні не наведено.
Враховуючи викладене вважаю, що будь-якої обґрунтованої необхідності в накладені арешту вказаного майна немає, так як стороною обвинувачення не доведено наявність обставин, які дають достатні підстави вважати, що зазначене в клопотанні майно відповідає критеріям, визначним ст. 98 КПК України, або відповідає критеріям ст. 96-2 КК України, крім цього воно не перебуває у власності підозрюваного, або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме конфіскації або спеціальній конфіскації, отже будь-якої обґрунтованої необхідності в накладені арешту на вказане майно немає, крім того стороною обвинувачення не доведено, що відповідно до п. 2 ч.3 ст. 132 КПК України потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, яка є власником вказаного майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.171, 172, 173 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Слідчий суддя: