Ухвала іменем україни 13 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000186, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області

від 03 березня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Григорівка Вознесенського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, який судимостей не мав.

За вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03 березня

2016 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 402 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

1 рік.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 23 жовтня 2014 року приблизно о 16.10 год. на території військової частини польової пошти НОМЕР_1 , розташованої на

АДРЕСА_2 , у службовому кабінеті тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу першого заступника командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 , будучи молодшим лейтенантом, всупереч вимогам ст. 19, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статтей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, через небажання приймати справи та посаду, у відкритій та категоричній формі відмовився виконати законний, чіткий та зрозумілий наказ командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 18 жовтня 2014 року № 161, який йому було доведено підполковником ОСОБА_8 відповідно

до вимог статей 35, 37 Збройних Сил України. При цьому ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_9 , та іншим присутнім про відмову приймати справи та посаду, відкрито не виконав відданого йому наказу, не прийняв справи та посаду.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження, обґрунтовуючи свою позицію тим, що, на його думку, вирок та ухвала ґрунтуються на недопустимих доказах.

На касаційну скаргу захисника прокурор, який брав участь у розгляді провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, надіслав заперечення, у якому просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як випливає зі змісту касаційної скарги, сторона захисту наполягає на недопустимості двох доказів зазначеного кримінального провадження, а саме: копій наказів, підписаних т. в. о. командира частини

ОСОБА_9 та т. в. о. командира частини ОСОБА_10 , невиконання яких, за твердженням захисника, інкримінується

ОСОБА_7 .

При цьому, захисник стверджує, що ці докази було здобуто в порядку, не передбаченому процесуальним законом, і неналежним чином завірено, унаслідок чого їх не можна визнавати допустимими доказами.

Однак такі твердження захисника виявилися надуманими і спростовуються матеріалами кримінального провадження та нормами КПК України, що встановлюють порядок збирання доказів, а також критерії щодо допустимості доказів у справі.

Так, відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому ст. 93 КПК України встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, а також проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів провадження видно, що копію витягу з вищезазначеного наказу (невиконання якого ставиться у вину засудженому) разом з пакетом інших копій документів було направлено зазначеною посадовою особою на запит військової прокуратури Житомирського гарнізону, який здійснювався в межах досудового розслідування кримінального правопорушення за ознаками вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 КК України.
При цьому зазначені копії документів належним чином завірено й оформлено військовою частиною, і з огляду на порядок та підстави їх направлення не викликають сумнів у їх достовірності.
Крім того, ці документи було долучено до матеріалів провадження в якості доказів, і в порядку ст. 290 КПК України відкрито стороні захисту, про що свідчить протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 січня 2015 року, відповідно до якого підозрюваний ОСОБА_7 разом зі своїм захисником ОСОБА_6 ознайомилися із зазначеними матеріалами.
До того ж аналогічні доводи щодо недопустимості зазначеного витягу з наказу стороною захисту наводилися під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанції. Ці доводи були предметом перевірки судів, які, відповідно, належним чином їх спростували і навели детальне обґрунтування своїм рішенням у оскаржуваних судових рішеннях.
Також виявилися неспроможними доводи захисника про недопустимість у якості доказу винуватості ОСОБА_7 копії витягу

з наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1

від 17 жовтня 2014 року № 159, підписаного ОСОБА_10 , про призначення на посаду т. в. о. начальника штабу командира військової частини польової пошти В НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_11 , оскільки зазначений документ не використовувався у якості доказу винуватості засудженого.
Цю копію витягу з наказу було надано стороною обвинувачення в ході судового розгляду на підтвердження належного оформлення та завірення копії витягу з наказу від 18 жовтня 2014 року № 161.
Таким чином, з огляду на наведене, доводи захисника, викладені у його касаційній скарзі, виявилися надуманими та безпідставними.
Отже, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, в межах касаційного розгляду не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3