АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1193/16 Справа № 201/1096/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

2 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську, матеріали кримінального провадження № 0000126 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Павлограді Дніпропетровської області, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму 9.06.2003 року Кіровським районним судом м. Донецька за ч. 1 ст. 309, 75 КК України до 1 року позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком в 1 рік, 24.02.2004 року Калинінським районним судом м. Донецька за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України до 3 років позбавлення волі, 11.10.2007 року Димитрівським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 185, 75 КК України до 3-х років 6-ти місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком в 2 роки; 22 квітня 2008 року Димитрівським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 190, 71 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі, 30.11.2012 року Красноармійським районним судом Донецької області за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 2 місяців позбавлення волі, 5.03.2013 року Димитрівським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190, 70 КК України до 1 року 9 місяців позбавлення волі, 12.07.2013

Провадження № 11-кп/774/1193/16 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

року Добропольським міськрайонним судом Донецької області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі; 2.07.2014 року Кіровським районним судом м. Донецька за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 353, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнену від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 4 Закону України «Про амністію у 2014 року»,

визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі. Зараховано в строк відбування призначеного покарання перебування ОСОБА_7 під вартою з 12 січня 2016 року по 8 квітня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На вищевказаний вирок обвинувачена ОСОБА_7 , а також прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 подали апеляційні скарги.

Обвинувачена ОСОБА_7 в свої апеляції просить вирок в частині призначення покарання скасувати та розглянути можливість застосування ст. ст. 69, 75 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачена вказує, що призначене покарання є занадто суворим. Обвинувачена посилається на неврахування судом повного відшкодування збитків, що підтверджується розпискою потерпілого, позицію останнього в судових дебатах, який просив не призначати покарання, пов`язане з позбавленням волі. Також, ОСОБА_7 вказує, що щиро розкаюється у вчиненому та активно сприяла органу досудового розслідування в розкритті кримінальних правопорушень. Крім того, в апеляції автором звертається увага на те, що вона хворіє на ВІЛ та гепатит С вже понад 14 років, а на теперішній час її стан здоров`я значно погіршився і є незадовільним.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі. Доповнити у вступній частині вироку анкетні дані обвинуваченої відомостями про заняття та освіту обвинуваченої. В мотивувальну частину вироку внести зміни щодо обставини, яка обтяжує покарання. В решті вирок залишити без змін.

Автором апеляції вказується на те, що покарання обвинуваченій призначене судом в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, не відповідає ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та особі винної. Прокурор вказує, що ОСОБА_7 до повного відбуття покарання, призначеного їй за попередніми вироками, маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчиняла нові кримінальні правопорушення, у зв`язку з чим обвинуваченій судом неодноразово призначалось покарання із дотриманням вимог ст. ст.70, 71 КК України. В апеляції вказується, що після вчинення вищевказаних злочинів, ОСОБА_7 належних висновків для себе не робить та знов стає на шлях вчинення кримінальних правопорушень проти власності. Крім того, автором апеляції вказується на те, що ОСОБА_7 згідно ухвали Димитрівського міськсуду Донецької області від 9 червня 2015 року оголошена у розшук, наступні злочини вона скоїла на території іншої області, що свідчить на думку прокурора, про бажання уникнути покарання за попередні злочини.

В апеляції вказується, що показами обвинуваченої підтверджується, що вона будучи фізично здоровою для праці особою, жодного разу офіційно не працювала, що підтверджує небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення та почати нове, не пов`язане із злочинною діяльністю життя.

Разом з цим, автором апеляційної скарги вказується, що при визначенні виду та розміру покарання, яке необхідне призначити ОСОБА_7 , суд не встановив обставини, що обтяжують покарання, а саме обставину, передбачену п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України, тобто вчинення злочину щодо осіб похилого віку потерпілих ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також не відобразив вказану обставину у вироку, як це передбачено п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Також, на думку прокурора, в порушення ч. 2 ст. 374 КПК України судом не зазначено заняття та освіту обвинуваченої. Крім того, автором апеляції вказується, що судом невірно зазначено ім`я прокурора, який підтримував в суді державне обвинувачення, а саме у вироку суду зазначено прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_11 , в той час як прізвище, ім`я та по-батькові державного обвинувача є ОСОБА_12 .

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , будучи 27 лютого 2015 року притягнутою Димитровським МВП ГУНП в Донецькій області до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та повторно вчинила умисні, корисливі злочини.

Так, 11.01.2016 року приблизно о 15.10 год. ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману і звернення його у власність, взявши з собою заздалегідь підготовлені дві сувенірні купюри номіналом по 500 гривень кожна та дві сувенірні купюри номіналом по 200 гривень кожна, які містять напис «це не гроші це приколи», прибула до будинку АДРЕСА_2 , де зустріла потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає в квартирі АДРЕСА_3 вищезазначеного будинку. Представившись працівником Пенсійного фонду України ОСОБА_7 своїми запевняннями і супроводжуючими їх діями ввела в оману ОСОБА_10 , пояснивши йому, що принесла дотацію до пенсії. Після чого ОСОБА_7 , ввівши в оману потерпілого ОСОБА_10 , разом із потерпілим зайшла у приміщення квартири АДРЕСА_4 , де на той час знаходилась дружина потерпілого - ОСОБА_13 , 1942 р.н.. Знаходячись у приміщенні квартири, ОСОБА_7 ввівши в оману потерпілого ОСОБА_10 та дружину потерпілого - ОСОБА_13 тим, що вона є працівником Пенсійного фонду України, пояснила, що принесла дотацію до пенсії у розмірі 580 грн. - потерпілому та 500 грн. - дружині потерпілого, таким чином викликала у потерпілого впевненість у здійсненні своїх намірів. Далі, під приводом розміну купюр для виплати дотації, ОСОБА_7 передала потерпілому дві сувенірні купюри номіналом по 500 грн. кожна та дві купюри номіналом по 200 грн. кожна, які містять напис «це не гроші це приколи», а потерпілий ОСОБА_10 , не помітивши запису «це не гроші це приколи», в свою чергу в якості здачі передав ОСОБА_14 одну купюру номіналом 200 грн., одну купюру 20 грн. та одну купюру 10 грн.. Отримавши від потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти, ОСОБА_7 одразу пішла, тим самим повторно, умисно, з корисливою метою шляхом обману заволоділа грошима потерпілого у загальній сумі 230 грн..

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 11.01.2016 року ОСОБА_7 приблизно о 16.15 год., знаходячись за добровільною згодою потерпілої ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у приміщенні кв. АДРЕСА_5 , керуючись раптово виниклим умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, вчиняючи злочин повторно, побачила на столі кімнати квартири майно потерпілої, а саме: апарат для вимірювання тиску марки «visomat comfort eco», який визначила як об`єкт свого злочинного посягання.

Після чого ОСОБА_7 , реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчиняючи злочин повторно, таємно взяла зі столу апарат для вимірювання тиску «visomat comfort eco» та покинула приміщення квартири, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2 430 грн..

В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, повторили доводи, викладені в ній, та просили пом`якшити покарання.

Прокурор підтримала апеляцію сторони обвинувачення та просила ухвалити новий вирок. Щодо апеляції, яку подала обвинувачена, то, на думку прокурора, вона є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження та їх доводи в судових дебатах, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційних скаргах і співставивши їх з наявними матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що принесені апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Доводи апеляції прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до вироку, обвинуваченій ОСОБА_7 , за сукупністю злочинів призначена реальна міра покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Обираючи такий вид та розмір покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України об`єктивно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винної та інші обставини.

Мотивувальна частина вироку свідчить також про те, що суд, призначаючи ОСОБА_7 вказану міру покарання, виходив із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Отже, твердження в апеляції прокурора про м`якість покарання щодо обвинуваченої через неврахування судом такої, обтяжуючої покарання обставини, як вчинення злочину відносно осіб похилого віку, є безпідставним.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, відповідає загальним засадам призначення покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Інші вимоги апеляції прокурора про внесення у вирок змін, які стосуються анкетних даних і таке інше, суперечать приписам ст. 408 КПК України щодо випадків зміни вироку в суді апеляційної інстанції.

З наведених вище причин, враховуючи, що при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд реалізував принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення обвинуваченій покарання з мотивів, які вона привела в апеляції та відсутністю по кримінальному провадженні обставин, які б пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Таким чином, подані апеляції задоволенню не підлягають, оскільки вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення, а засудженою у той же строк з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області