Ухвала
іменем україни
11 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від

26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 1 квітня 2016 року,

встановила:

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від

26 лютого 2015 року,

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мости Городоцького району Львівської області, який зареєстрований на

АДРЕСА_1 , а фактично мешкає у цьому АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки без покладення на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_4 в частині задоволення цивільного позову скасовано, а матеріали направлені на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він

17 липня 2014 року о 22:10 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у крайній правій смузі руху по вулиці Стрийській в напрямку центральної частини міста Львова, після проїзду перехрестя з вулицею Максимовича грубо порушив вимоги «Правил дорожнього руху України» (Розділ 1 пункти 1.5, 1.10 в частині значення терміну «небезпека для руху», «пішохідний перехід; Розділ 2 пункти 2.3 «б», «д», Розділ 12 пункти 12.3, Розділ 18 пункти 18.1 та 18.4) та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який у цей час переходив проїзну частину вулиці Стрийської по нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.
У касаційній скарзі засуджений просить ухвалені стосовно нього судові рішення в частині призначення покарання змінити, а саме: скасувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Вважає, що призначене додаткове покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України і за своїм видом та розміром є суворим. Зазначає, що при призначенні такого покарання суд не дав належної оцінки даним про його особу (утримує двох малолітніх дітей і водійське посвідчення йому необхідне для сімейних потреб) та не врахував обставини, що пом`якшують покарання (визнав вину та щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував шкоду). Ці ж обставини, на думку засудженого, не знайшли належного вивчення й апеляційним судом.

Заслухавши доповідача, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальногоправопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікаціїйого дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також призначене основне покарання в касаційному порядку засудженим не оспорюються, з цього приводу не надійшло касаційних скарг і від інших учасників судового процесу, а тому ці обставини у касаційному порядку не переглядаються.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи засудженому ОСОБА_4 додаткове покарання, суд врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме: що він раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні двох малолітніх дітей. При цьому судом враховано обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, що є обставиною, яка обтяжує покарання.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, визначивши 2-річний строк даного покарання, передбачений законом України про кримінальну відповідальність. Таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки воно ефективно сприятиме виправленню засудженого і попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд за апеляційною скаргою обвинуваченого, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, перевірив цей вирок, та залишив його без зміни, навівши відповідні обґрунтування, з якими колегія суддів погоджується.

У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 відсутні достатні дані та інші переконливі доводи, які б спростовували вказані висновки судів першої та апеляційної інстанції та давали б підстави визнати призначене засудженому покарання явно несправедливим.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та вмотивованою.
З огляду на викладене підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає, а тому у відкритті касаційного провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року щодо нього.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3