Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представників потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

захисників ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,

обвинуваченого ОСОБА_21 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Київського СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області кримінальне провадження № 0001353 щодо

ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Донецька, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.41, ч.3 ст.28, ст.340; ч.4 ст.41, ч.3 ст.28, ч.3 ст.365 (в редакції від 07.04.2011 року); ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.04.2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_21 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.41, ч.3 ______________________________________________

Справа № 11-кп/796/1108/2016
Категорія: ч.3 ст.365, ч.2 ст.121, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_22
Доповідач: ОСОБА_1
ст.28, ст.340; ч.4 ст.41, ч.3 ст.28, ч.3 ст.365 (в редакції від 07.04.2011 року); ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України, повернуто прокурору.

Цією ж ухвалою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_21 до 19.06.2016 року включно і застосовано заходи безпеки до захисників ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , які здійснюють захист обвинуваченого, шляхом забезпечення їм особистої охорони.

Своє рішення суд мотивував тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки його зміст викладений не послідовно, з порушенням закріпленого порядку та структури, не містить обов`язкової складової формулювання обвинувачення в розумінні вимог п.13 ч.1 ст.3, ст.110, п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Акцентував увагу суд і на тому, що за диспозицією ст.340 КК України відповідальність настає за незаконне перешкоджання організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, і що кожен з цих заходів має притаманні йому ознаки. ОСОБА_21 за вказаною статтею інкримінуються тяжкі наслідки у виді вбивства 10 осіб, загибелі 7 осіб, спричинення тяжких тілесних ушкоджень 24 особам, середньої тяжкості тілесних ушкоджень 17 особам, легких тілесних ушкоджень 59 особам, однак, формулювання обвинувачення за цією статтею, а також за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України є неконкретним, оскільки у викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень, які одночасно є і обвинуваченням, сторона обвинувачення лише констатувала певні факти та перелічила осіб, які постраждали внаслідок подій, що мали місце в січні лютому 2014 року.

Крім того, суд вказав на порушення стороною обвинувачення загальних засад кримінального провадження з огляду на те, що у вироку зазначено прізвища осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів спільно з ОСОБА_21 , за відсутності визначення їх процесуального статусу та даних про наявність щодо них вироків, які набрали законної сили.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки обвинувальний акт містить всі відомості, передбачені ч.2 ст.291 КПК України, в тому числі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. За твердженням прокурора, в акті детально викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, у хронологічному порядку вказані дані про час, місце, спосіб, наслідки та інші обставини кожного з кримінальних правопорушень, сформульовано обвинувачення та зазначено правову кваліфікацію. Наявне в акті і обвинувачення, тобто твердження про вчинення ОСОБА_21 діянь, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, із зазначенням правової кваліфікації, яка містить не тільки посилання на окремі статті (частини статті) відповідного закону, а й формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з висновком суду про те, що обвинувачення за ст.340 КК України сформульовано не конкретно, вказує, що обвинувальний акт містить відомості про мету вчинення ОСОБА_21 кримінальних правопорушень, а саме, перешкодити проведенню мирних зборів, мітингів, походів і демонстрації, адже всі перераховані форми зборів громадян проводились на той час у центральній частині м. Києва. Що стосується обвинувачення за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України, то воно містить дані про час, місце, спосіб, мотиви, форму вини, з конкретизацією ступеня тяжкості тілесних ушкоджень щодо кожного з потерпілих, спрямованості умислу обвинуваченого при вчиненні інкримінованих дій та визначення ролі у складі організованої групи осіб із зазначенням його конкретних дій як організатора. Також вказує, що посилання суду в ухвалі на рішення Європейського суду з прав людини у справі Абрамян проти Росії є помилковим, оскільки воно стосується дещо іншої ситуації.

На переконання прокурора, висновок суду про неприпустимість зазначення в обвинувальному акті конкретних прізвищ осіб, які у співучасті із ОСОБА_21 вчиняли кримінальні правопорушення, є безпідставним, оскільки такі рекомендації відносяться лише до судових рішень, і на стадії підготовчого судового провадження суд не вправі перевіряти суть обвинувачення та давати йому оцінку. До того ж, прокурор під час судового розгляду має право змінити обвинувачення.
Прокурор зазначає і про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, що виразилося в недотриманні роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України у листі № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року. Так, суд в ухвалі не визначив строк проведення та зміст конкретних слідчих або інших процесуальних дій для виправлення допущених, на його думку, недоліків.

Крім того, прокурор подав клопотання про продовження ОСОБА_21 строку тримання під вартою на 60 днів, яке обґрунтовує вагомістю достатніх доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень та наявністю ризиків, передбачених п.п.1-4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Як зазначає прокурор, обставинами, які дають підстави зробити висновки про наявність ризиків, є тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_21 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, за одне з яких передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі. Як колишній начальник ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, на думку прокурора, обвинувачений може перешкодити встановленню істини у провадженні, використовуючи свої зв`язки в СБУ, МВС України та інших правоохоронних органах, у тому числі шляхом впливу на осіб, які допитані або підлягають допиту як свідки. Так, ОСОБА_21 вчиняв злочини у співучасті з іншими керівниками правоохоронних органів, які ухиляються від органів досудового розслідування та суду, оголошено їх розшук, підтримував з ними тісні товариські та трудові відносини, а тому існують реальні ризики, що ці особи можуть сприяти йому переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Місцем тривалого проживання ОСОБА_21 було м. Донецьк, де він працював у правоохоронних органах, здобувши стійкі зв`язки, які може використати для ухилення від кримінальної відповідальності. А тому застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів унеможливить запобігання вказаним ризикам, не забезпечить виконання ОСОБА_21 процесуальних обов`язків обвинуваченого та не дасть можливості контролювати місце його перебування під час розгляду провадження у суді.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_18 зазначає про відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, звертаючи увагу на позицію прокурора про те, що фактичні обставини справи є одночасно і формулюванням обвинувачення. Вказує, що відсутність формулювання обвинувачення унеможливлює формування обсягу доказів, що потребують дослідження, і тягне за собою порушення права на захист. Зважаючи на формулу кваліфікації, за твердженням захисту, сторона обвинувачення повинна була зазначити, хто віддав явно злочинний наказ ОСОБА_21 , склад організованої групи з визначенням у ній ролі обвинуваченого, час, місце, спосіб, мотиви вчинення певних дій, форму вини тощо, а за ст.340 КК України вид заходів (збори, мітинги, вуличні походи і демонстрації) і осіб, які були їх організаторами чи учасниками, щодо яких обвинувачений вчиняв будь-які дії. Також наполягає, що твердження в обвинувальному акті про причетність (винуватість) інших осіб, статус яких не визначено, порушує вимоги ст.ст.17, 337 КПК України.

Не погоджується захисник і з доводами прокурора про можливість зміни обвинувачення в суді, вважаючи, що така позиція нівелює функцію захисту, і з його твердженнями про недотримання судом роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки суд не може втручатися в діяльність процесуального керівника у кримінальному провадженні шляхом надання йому вказівок. З огляду на викладені обставини просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

У клопотанні про зміну запобіжного заходу захисник ОСОБА_18 зазначає, що ОСОБА_21 не набув статусу обвинуваченого у зв`язку з недотриманням форми обвинувального акта при направленні його до суду. Починаючи з 21.08.2015 року ОСОБА_21 5 разів продовжувався строк тримання під вартою, що обґрунтовувалося підозрою у вчинення особливо тяжких злочинів, ризиками втечі, впливу на свідків, знищення доказів тощо.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попередньої ув`язнення особи (справи Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії). Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (справа Ноймайстер проти Німеччини). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (справа Бекчієв проти Молдови). Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, однак з плином часу інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (справа Яжинський проти Польщі, Клоот проти Бельгії). До того ж, констатуючи порушення п.3 статті 5 Конвенції, у справі Тейс проти Румунії, Суд назвав продовження строку тримання під вартою квазі-автоматичним, коли використовувалося одне й те саме мотивування без його деталізації.

З огляду на те, що ОСОБА_21 тримається під вартою не через власну процесуальну поведінку або зловживання правами, просить змінити його підзахисному запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_19 звертає увагу на відсутність в обвинувальному акті правової кваліфікації кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, оскільки органом досудового розслідування не встановлена особа його підзахисного, який має військове, на не спеціальне, як то зазначено в акті, звання. На думку захисника, ця обставина вказує на неправильну правову кваліфікацію дій ОСОБА_21 за ч.3 ст.365 КК України, який як військовослужбовець є спеціальним суб`єктом і несе відповідальність за ст.424 КК України. Оскільки Законом України Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень ст.19 Конвенції ООН проти корупції від 21.02.2014 року вказану норму виключено, це є підставою для припинення кримінального провадження щодо ОСОБА_21 в частині.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою і заперечили проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну ОСОБА_21 запобіжного заходу на домашній арешт; доводи потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , представників потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 на підтримку апеляційної скарги прокурора та клопотання про продовження строку тримання під вартою; доводи захисників ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи ухвалу суду першої інстанції про повернення обвинувального акта законною, обґрунтованою і вмотивованою, та просили змінити їхньому підзахисному запобіжний захід, а також аналогічні доводи обвинуваченого ОСОБА_21 ; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Як встановив суд першої інстанції, обвинувальний акт щодо ОСОБА_21 викладений непослідовно, з порушенням закріплених кримінальним процесуальним законом порядку та структури, і не містить обов`язкової складової формулювання обвинувачення, від якого особа має захищатися в суді, в розумінні вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в ухвалі суду першої інстанції, про те, що вказаним вимогам закону обвинувальний акт не відповідає, оскільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, і формулювання обвинувачення не є тотожними поняттями і, виходячи з конструкції норми п.5 ч.2 ст.291 КПК України, мають зазначатися окремо. При цьому зміст обвинувального акта не повинен викликати сумнівів стосовно того, що є викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, правовою кваліфікацією та формулюванням обвинувачення.

Посилання прокурора на те, що на сторінках 2-54 обвинувального акта детально викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, у хронологічному порядку вказані дані про час, місце, спосіб, наслідки та інші обставини кожного з кримінальних правопорушень, а на сторінках 2-3, 47, 51, 54 відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України викладено обвинувачення, тобто твердження про вчинення ОСОБА_21 діянь, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, із зазначенням правової кваліфікації, яка містить у собі не лише посилання на окремі статті (частини статті) закону, але й формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення, не відповідають дійсності.

При цьому прокурор сам наводить висновки з рішення у справі Маттоціа проти Італії, в яких Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.b ч.3 ст.6 Конвенції.

Виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, міститься на аркушах 3-54. Між тим, твердження про вчинення ОСОБА_21 діянь, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, які викладені на аркушах 2-3, 47, 51, 54, за своїм змістом є правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, а не формулюванням обвинувачення, про що, з чим погодився і прокурор, обвинувачений має бути детально проінформований.

А тому рішення суду про повернення обвинувального акта прокурору з вказаної підстави є правильним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення.

Згідно з ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Конституційний принцип презумпції невинуватості є складовою гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд і однією із засад кримінального провадження.
Отже, зазначення у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення про вчинення ОСОБА_21 у співучасті з конкретними особами, щодо яких дане кримінальне провадження не розглядається, кримінальних правопорушень, за відсутності визначення їх процесуального статусу і відомостей про засудження, є неприпустимим, адже є порушенням принципу презумпції невинуватості та права на захист. І на вказану обставину обґрунтовано вказано в ухвалі суду першої інстанції.

Твердження прокурора про те, що такі рекомендації визначено лише щодо судових рішень, безпідставні, оскільки відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.3, ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження, однією з стадій якого є досудове розслідування, повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься презумпція винуватості, а також верховенство права та законність, згідно з якими під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу тощо, і застосовувати кримінальне процесуальне законодавство з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Щодо аргументів прокурора про те, що під час підготовчого судового засідання суд не вправі перевіряти суть обвинувачення, колегія суддів зауважує, що на даній стадії суд не дає оцінку висунутому обвинуваченню з точки зору його обґрунтованості, а так само правильності правової кваліфікації, про що зазначено в ухвалі на доводи сторони захисту. Однак, враховуючи положення ст.337 КПК України щодо визначення меж судового розгляду, перевірка обвинувального акта на відповідність його вимогам ст.291 КПК України, в тому числі стосовно структури та процесуальної форми, повинна здійснюватися судом саме на підготовчому провадженні.

Доводи прокурора про те, що він не позбавлений права з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення змінити обвинувачення в суді відповідно до вимог ст.338 КПК України, є недоречними, оскільки вказане право виникає у прокурора, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, а не з метою виправлення недоліків обвинувального акта, які є очевидними.

Надуманими є і доводи про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що суд в ухвалі не встановив строк і не визначив зміст конкретних слідчих або інших процесуальних дій для виправлення допущених, на його думку, помилок.

Закон не покладає на суд обов`язок встановлення таких строків, і прокурор не позбавлений можливості визначити, який строк є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень згідно з ст.28 КПК України. При цьому колегія суддів зауважує, що досудове розслідування закінчено, а тому посилання на невизначення змісту слідчих дій, які на даній стадії згідно з ч.8 ст.223 КПК України не можуть проводитися, як і на рекомендації в інформаційному листі, який не є джерелом права, є безпідставними.

Судом першої інстанції чітко вказано, які недоліки містить обвинувальний акт. Однак, якщо судове рішення є незрозумілим для прокурора, він має право в порядку, визначеному ст.380 КПК України, звернутися із заявою про роз`яснення судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції навів в ухвалі ґрунтовні мотиви повернення обвинувального акта прокурору, а тому підстав для її скасування, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачає.

Разом з тим, твердження в апеляційній скарзі про необґрунтованість вказівок суду першої інстанції щодо необхідності конкретизації в обвинувальному акті обвинувачення за ст.340 КК України, а так само за та ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121 КК України, є слушними.

Зі змісту диспозиції ст.340 КК України випливає, що відповідальність за вказаною нормою кримінального закону настає за незаконне перешкоджання організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій. І, як зазначено в обвинувальному акті, всі перераховані форми зборів громадян проходили у момент вчинення інкримінованих ОСОБА_21 діянь у центральній частині м. Києва. У викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень за вказаною статтею, а також за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121 КК України містяться дані щодо часу, місця, способу, мотивів, форми вини, ступеню тяжкості тілесних ушкоджень щодо кожного з потерпілих, спрямованості умислу обвинуваченого та визначенням ролі у складі організованої групи тощо.

Таким чином висновки суду першої інстанції про відсутність в обвинувальному акті вказаних раніше відомостей та необхідність їх відображення не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для зміни ухвали згідно з положеннями ст.ст.409, 411 КПК України шляхом виключення з її мотивувальної частини відповідних вказівок.
Оскільки про вказані обставини обґрунтовано зазначив прокурор, його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Приймаючи рішення за клопотаннями сторони обвинувачення і сторони захисту про продовження і, відповідно, зміну ОСОБА_21 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слід врахувати, що останній обвинувачується у вчиненні низки кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого, тяжкість покарання, зокрема, у виді довічного позбавлення волі, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, рід занять та посаду, яку він обіймав на момент розглядуваних подій. Отже, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_21 на 60 днів, відмовивши в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про його зміну на домашній арешт.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними у кримінальному процесуальному законі конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, які у цьому кримінальному провадженні ще не давали суду показань, у зв`язку з чим з плином часу інтереси слідства не втратили актуальності.

А тому альтернативні запобіжні заходи не будуть достатніми для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК України ризикам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.331, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001353 щодо ОСОБА_21 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.41, ч.3 ст.28, ст.340; ч.4 ст.41, ч.3 ст.28, ч.3 ст.365 (в редакції від 07.04.2011 року); ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115 КК України, повернуто прокурору, змінити, виключивши вказівки про необхідність:
- конкретизації обвинувачення за ст.340 КК України;

- конкретизації обвинувачення за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, п.п.1, 5 ч.2 ст.115; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.121 КК України із зазначенням часу, місця, способу, мотивів, форми вини, ступеню тяжкості тілесних ушкоджень щодо кожного з потерпілих, спрямованості умислу обвинуваченого з визначенням ролі у складі організованої групи тощо.
У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну обвинуваченому ОСОБА_21 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на 60 /шістдесят/ днів до 12 серпня 2016 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3