Справа № 755/19/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" березня 2016 р. м. Київ
Слідчий суддя Дніпровського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника скаржника адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна,
12.03.2016 року ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна.
Крім того, ухвалою слідчого судді дозволялось, серед іншого, «вилучення грошових коштів (предмет неправомірної вигоди та інших коштів, здобутих злочинним шляхом)». При цьому правомірне утримання вилучених коштів могло мати місце лише на підставі рішення про накладення на них арешту відповідно до вимог КПК України. За відсутності такої ухвали слідчого судді кошти мають бути повернуті їх законному власнику.
На думку скаржника, дослідження вказаного судового рішення доводить, що слідчим суддею надано дозвіл на вилучення лише тих грошових коштів, які мають безпосереднє відношення до злочинної діяльності вказаних службових осіб. Разом з тим, вилучені під час обшуку грошові кошти, правомірним володільцем яких є ОСОБА_6 , не мають на собі беззаперечних ознак того, що вони отримані злочинним шляхом. Тому не можна стверджувати, що їх вилучення прямо передбачене ухвалою слідчого судді.
Також скаржник вважає, що вилучені під час обшуку грошові кошти, правомірним володільцем яких є він, які не мають на собі беззаперечних ознак того, що вони отримані злочинним шляхом, мають статус тимчасово вилученого майна, і враховуючи, що слідчий у передбачений законом термін не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно, відповідно до вимог ст.171 КПК України воно має бути негайно повернуто особі, в якої вилучено.
Враховуючи викладене, скаржник просить суд визнати протиправною бездіяльність слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна, вилученого під час обшуку 23.02.2016 року, та зобов`язати слідчого негайно повернути ОСОБА_6 вказані грошові кошти.
В судовому засіданні представник власника тимчасово вилученого майна адвокат ОСОБА_4 підтримав подану скаргу з підстав, зазначених у ній, та додатково пояснив суду, що слідчий не звертався до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, а тому зобов`язаний був повернути грошові кошти законному володільцю. Проте слідчий не виконав покладеного на нього КПК України обов`язку, в зв`язку з чим допустив оскаржувану бездіяльність.
Крім того, не оскаржуючи законність ухвали слідчого судді та проведення обшуку, для чого, на його думку, були всі законні підстави, звертав увагу слідчого судді на те, що вказаний індивідуальний сейф використовувався ОСОБА_6 законно, доступ до нього мав лише він, будь-яких доручень на користування сейфом він не надавав. Із урахуванням сукупного доходу, отриманого скаржником у 2015 році, гарної репутації ОСОБА_6 , який є досить відомою особою у країні, сумнівів у законності отриманих ним коштів не виникає. Посилаючись на викладене, просив суд в повному обсязі задовольнити подану скаргу.
Скаржник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим судом про час і місце судового засідання, в останнє не з`явився у зв`язку з перебуванням за межами України.
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення скарги також заперечував, підтримав пояснення слідчого, просив відмовити у задоволенні скарги.
Слідчий суддя, вислухавши доводи представника власника тимчасово вилученого майна та прокурора, пояснення слідчого, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується скарга, приходить до висновку про необхідність задоволення скарги з наступних підстав.
З наданих скаржником матеріалів вбачається, що на підставі договору №11п про надання в користування індивідуального сейфу (з фізичною особою) від 12.06.2015 року та додаткової угоди до нього від 10.12.2015 року, зазначеним індивідуальним сейфом платно користується (орендує) ОСОБА_6 , строком до 08.06.2016 року.
Згідно даних повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) від 04.03.2016 року будь-яких довіреностей на право користування вказаним індивідуальним сейфом ОСОБА_6 нікому не надавав.
Відповідно до наданої скаржником довідки №498 від 11.12.2015 року загальна сума прибутку ОСОБА_6 на посаді генерального директора ТОВ «Корум груп» за період січень-грудень 2015 року склала 9363199,47 гривень.
Згідно з ч.7 ст.236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.
Згідно з п.3 ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, якщо слідчий, прокурор не подасть до слідчого судді клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна.
Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25 березня 1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року).
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
На підставі ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Питання застосування інституту тимчасового вилучення майна врегульоване Главами 16 та 17 Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема статтями 167-175 цього Кодексу. Даними правовими нормами законодавцем визначено конкретне визначення можливої наступної долі вилученого майна, зокрема до вирішення питання про арешт такого майна або до його повернення.
В ході судового розгляду слідчим суддею встановлено, що допущеною бездіяльністю, слідчим було грубо порушено права та законні інтереси ОСОБА_6 як власника тимчасово вилученого майна, які підлягають відновленню шляхом припинення бездіяльності та зобов`язання слідчого вчинити певну дію.
За таких обставини, викладені у скарзі доводи є обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а грошові кошти поверненню власнику, оскільки, у даному випадку, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить особистий і надмірний тягар для особи, враховуючи відсутність клопотання про арешт такого майна, не визнання речовим доказом та його перебування у невизначеному стані.
На думку слідчого судді, лише у даний спосіб на цей час є можливим усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії (рішення ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії», «Папамічалопулос та інші проти Греції» від 31 жовтня 1995 року, «Маестрі проти Італії» від 17 лютого 2004 року, «Ассанідзе проти Грузії» від 08 квітня 2004 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08 липня 2004 року).
Керуючись ст.ст.2, 3, 7-9, 16, 21, 167-175, 303-306, 307, 309, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя, -
Скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна задовольнити.
Повний текст ухвали оголосити учасникам судового провадження у судовому засіданні об 11-30 годині 21 березня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1