Справа № 363/1329/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/780/192/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 10.05.2016

УХВАЛА
Іменем України
10 травня 2016 року. м. Київ.
Колегія суддів судової палати
з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року; -

в с т а н о в и л а :
Як вбачається з ухвали слідчого судді, до Вишгородського районного суду Київської області, в рамках кримінального провадження № 0001277 за ч.1 ст. 190 КК України, звернувся представник потерпілої - цивільного позивача ОСОБА_8 з клопотанням про накладення арешту із забороною відчуження квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_9 .

Клопотання обґрунтовано тим, що в зв`язку з укладенням 27.10.2009 року попереднього договору щодо купівлі-продажу зазначеної вище квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та передачею ОСОБА_10 ОСОБА_9 56912 доларів США, як розрахунок за підписання в майбутньому договору купівлі-продажу даної квартири, потерпіла ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_10 ) фактично володіє вказаною квартирою і проживає в ній.

При цьому продавець за усною домовленістю мав за рахунок вказаних коштів погасити кредитну заборгованість перед АК «Промислово-інвестиційним банком», проте ОСОБА_9 цього не зробила й обманом заволоділа коштами потерпілих.

На даний час відомо, що ОСОБА_9 укладала попередні договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з декількома особами і ВДВС Вишгородського РУЮ у Київській області готовить прилюдні торги для продажу зазначеної квартири.

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.04.2016 року в задоволенні клопотання відмовлено. Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що органом досудового слідства розслідуються обставини шахрайських дій вчинених щодо ОСОБА_10 в кримінальному провадженні № 0001277 за ч.1 ст. 190 КК України.

Між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 27.10.2009 року укладено нотаріально посвідчений попередній договір щодо купівлі-продажу в майбутньому квартири АДРЕСА_1 . При підписані договору покупець передав продавцю 41000 грн. Того ж дня ОСОБА_9 згідно письмової розписки в рахунок майбутніх платежів за основним договором отримала від ОСОБА_10 59612 доларів США, що нотаріально посвідченим попереднім договором не обумовлено.

Арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Цивільний позов може бути пред`явлений щонайменше до підозрюваного, арешт майна з метою забезпечення відшкодування шкоди також може мати місце лише щодо майна підозрюваного.

Однак, оскільки з матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 не є підозрюваною, слідчий суддя прийшов до висновку, що достатніх правових підстав для накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 не має, а тому відмовив в задоволенні клопотання.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представником заявника ОСОБА_8 ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_9 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді є незаконною, оскільки судом невірно визначено правову підставу для накладення арешту на майно. Так, поряд із переліченими в ухвалі слідчого судді, що оскаржується підставами для арешту майна судом не враховано наявність підстави, визначеної ст. 64-2 КПК України, яка регулює поняття третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт. Тобто, з аналізу правових норм, що регулюють накладення арешту на майно у кримінальному провадженні вбачається, що коло осіб, щодо майна яких може бути вирішено питання про накладення арешту не вичерпується підозрюваним у кримінальному провадженні.

Отже, висновки слідчого судді в оскаржуваній ухвалі є порушенням норм кримінального процесуального закону, що потягли за собою винесення незаконного процесуального рішення про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи вважає не обґрунтованими, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За ч.2 ст. 61 КПК України права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або до суду.

Ч.2 ст. 131 КПК України передбачає, що одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірно вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом ч.1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про його арешт.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею дотримані.

Так, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_9 та відмовляючи у його задоволенні, правильно зазначив, що арешт майна з метою забезпечення відшкодування шкоди може мати місце лише щодо майна підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду.

Оскільки з матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 не є підозрюваною, обвинуваченою, засудженою, або фізичною особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, слідчий суддя правильно прийшов до висновку про відсутність на даний час правових підстав для накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 та правомірно відмовив у задоволенні клопотання.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею не враховано наявність підстави для арешту майна, визначеної ст. 64-2 КПК України є необґрунтованим та не знайшло свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, оскільки за змістом п.4 ч.2, ч.6 ст. 170, ч.ч.1,3 ст. 171, ч.2 ст. 64-2 КПК України у цивільного позивача є право на звернення до суду з клопотанням про арешт майна третьої особи з метою забезпечення цивільного позову тільки у випадку, якщо це фізична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Оскільки ОСОБА_9 не є особою яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, слідчий суддя правомірно відмовив у задоволенні клопотання.

В зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що викладенні в апеляційній скарзі доводи про необґрунтованість прийнятого слідчим суддею рішення є немотивованими, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника заявника цивільного позивача і знаходить за необхідне залишити ухвалу слідчого судді без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 404, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:
Ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.04.2016 року, якою в задоволенні клопотання представник потерпілої - цивільного позивача ОСОБА_8 про накладення арешту із забороною відчуження квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4