Справа № 159/1396/16-к Провадження №11-кп/773/472/16 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 жовтня 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Волинської області ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2016 року, яким -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, освіта середня-спеціальна, не працює, одружений, в силу ст.89 КК України судимості немає,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 у відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 148000,00 грн. В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь фінансового управління виконавчого комітету Ковельської міської ради 2766,90 грн. витрат на лікування потерпілого.
Вироком вирішено питання про арешт майна, речові докази та судові витрати.

В С Т А Н О В И В
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він 06 грудня 2015 року, приблизно о 17.35год., в порушення вимог пунктів 2.1а) та 2.9а) Правил дорожнього руху України, керував технічно-справним автомобілем марки «Ореl Kadett», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння та не маючи відповідного посвідчення на право керування транспортним засобом. При цьому, рухаючись в темну пору доби на ділянці автодороги сполученням «Ковель-Білин» в напрямку м.Ковель, порушуючи вимоги пункту 2.3 б) ПДР, який зобов`язує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, пункту 12.1 ПДР, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, пункту 12.2 ПДР, відповідно до якого у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, пункту 12.3 ПДР, відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, ОСОБА_7 проявив неуважність, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху при виявлені перешкоди, та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , який рухався попереду в попутному напрямку.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи черепа та субарахноїдальним крововиливом і забоєм головного мозку та з розвитком набряку та набухання головного мозку, які стали причиною його смерті.
Зазначена дорожньо-транспортна пригода та її наслідки перебувають в прямому причинному зв`язку з порушенням водієм ОСОБА_7 перелічених Правил дорожнього руху України.
У поданій апеляції прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення надто м`якого покарання із застосуванням ст.75 КК України. Зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання обвинуваченому порушено вимоги ст.65 КК України, оскільки суд не в повній мірі врахував наслідки у вигляді смерті, обтяжуючу обставину, притягнення в минулому до кримінальної відповідальності. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, прокурора, який скаргу підтримав в повному об`ємі, ОСОБА_8 , який допитаний в суді апеляційної інстанції в якості потерпілого показав про необхідність реального покарання, міркування обвинуваченого, який апеляційну скаргу заперечив та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Винуватість ОСОБА_7 у вчинені злочину, за який його засуджено, обґрунтовано доведена, що по суті в апеляційній скарзі не заперечується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.286 ч.2 КК України є правильною і також не оскаржується.

Що ж стосується тверджень прокурора про безпідставність звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

При призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції, не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, не врахував тяжкість скоєного злочину, особу винного, думку потерпілого.

Як вбачається з вироку, судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання повне визнання вини та щире каяття, але вони в даному випадку, на думку апеляційного суду, є тотожними, у зв`язку з чим, апеляційний суд виключає пом`якшуючу обставину повне визнання вини.

З огляду на те, що обвинувачений в силу ст.89 КК України судимості немає, позитивно характеризується за місцем проживання, після події одружився, має на утриманні неповнолітню дитину, за час розгляду справи частково відшкодував завдану шкоду, за наявності пом`якшуючої обставини, суд вважає за необхідне призначити основне покарання ближче до нижньої межі санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з огляду на вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, суд першої інстанції не навів у вироку переконливих доводів про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, оскільки даний злочин хоча і необережний, однак тяжкий, вчинений в стані алкогольного сп`яніння внаслідок якого настали невідворотні наслідки у вигляді смерті людини.

Потерпілий в апеляційній інстанції наполягає на покаранні у виді позбавлення волі.

За таких обставин, вирок суду в частині звільнення від відбуття покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне вирок першої інстанції в частині призначеного покарання та звільнення від його відбуття скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого і постановити новий вирок.

На думку суду, саме покарання, яке необхідно відбувати реально, відповідатиме вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, як самим ОСОБА_7 , так і іншими особами.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В решті вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Волинської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді