Справа № 183/794/16
№ 1-кп/183/388/16
В И Р О К
іменем України
09 березня 2016 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Щолкіне Ленінського району АР Крим, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця призваного на час проведення мобілізації, молодшого сержанта військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :
26 березня 2014 року наказом № 64 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду головного сержанта командира гармати 1 розрахунку 1 самохідно-артилерійського взводу 2 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи. ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Статутів Збройних Сил України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок.

Однак 29 травня 2014 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від військової служби, самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 02 лютого 2016 року молодший сержант ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури та заявив про себе.

Таким чином, у період з 29 травня 2014 року до 02 лютого 2016 року молодший сержант ОСОБА_4 був відсутній у військовій частині без поважних причин тривалістю понад один місяць. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, обставини справи не оспорює. Показав, що у травні 2014 року він дізнався, що його малолітня дитина, батьком якої він офіційно не зареєстрований, отримала опік шкіри. У зв`язку із цим на його прохання командування військової частини надало йому звільнення на один день та він поїхав відвідати свою сім`ю до м. Дніпродзержинська. Жінка, з якою він перебуває у фактичних шлюбних відносинах без відповідної реєстрації, яка є матір`ю вказаної дитини, на той час не працювала і перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Його мати ОСОБА_5 , яка проживає разом із ними однією сім`єю, на той час також не працювала, хворіла та хворіє на підвищений артеріальний тиск. Через необхідність матеріально забезпечувати сім`ю не повернувся до військової частини, почав неофіційно працювати. Вважає, що причини його тривалої відсутності у військовій частині, об`єктивно є не поважними. У скоєному щиро кається.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували. Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідків такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць. Вина обвинуваченого підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, які досліджені судом за згодою сторін у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд критично ставиться до показань обвинуваченого в частині його нез`явлення вчасно до військової частини після наданого йому звільнення, оскільки вони не підтверджуються жодним із доказів та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Судом враховується, що обвинувачений також пояснював, що обставини, зазначені в обвинувальному акті, викладені вірно. З огляду на зазначене суд не приймає до уваги показання обвинуваченого в цій частині.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, за місцем служби характеризується загалом негативно, за місцем проживання та своєї попередньої роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває, раніше не судимий. Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, відповідно до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, з огляду на обставини вчиненого злочину (причини, тривалість тощо), покарання у виді позбавлення волі обвинуваченого на певний строк буде достатнім для його виправлення, і не потребує призначення покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.

Між тим, враховуючи наявність пом`якшуючої покарання обставини, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а також усі обставини у справі, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, що суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення лише з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку видати обвинуваченому негайно після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1