Судді Верховного Суду України ОСОБА_4. стосовно постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 31 березня 2016 року у справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1, з підстави передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Підтримуючи вищезазначену постанову Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, якою відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про скасування ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2015 року, хочу висловити окрему думку про незгоду з правовою позицією, яка викладена у пунктах 8-10 мотивувальної частини постанови, виходячи з такого.
1. Зі змісту заяви заступника Генерального прокурора України вбачається, що висновки касаційного суду в цьому рішенні про застосування норм права, передбачених: частиною третьою статті 469, пунктом 2 частини сьомої статті 474, пунктом 1 частини третьої статті 314, частиною третьою статті 424 і частиною першою статті 412 КПК є протилежними тим, які ухвалено місяць тому і у зв'язку з тим вважає, що судові рішення у справі є незаконними з огляду на роз'яснення, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» про те, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об'єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об'єкт, то укладення угоди про примирення не допускається.
Як на приклад неоднакового правозастосування заступник Генерального прокурора посилається на ухвалу касаційного суду від 12 листопада 2015 року, якої скасовано ухвалу апеляційного суду про відмову прокурору у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на вирок місцевого суду про засудження ОСОБИ на підставі угоди про примирення за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Вважаю, що роз'яснення, яке міститься у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», яке має рекомендаційний характер, дано без урахування пріоритету норм міжнародних договорів, які регулюють подібні правовідносини і є частиною національного законодавства.
Для України такою нормою міжнародного договору є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), де у пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».
У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року підтверджено обов'язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Конвенція 1950 року містить положення про те, що «Високі Договірні Сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції».
Крім того, статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Положення статті 9 КПК додатково конкретизують зміст статті 8 КПК положенням, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов'язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми статей 8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду.
У справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року Суд заявив, що «У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливе відправлення правосуддя займає таке значне місце, що обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 не відповідало б меті даного положення».
Угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, про визнання винуватості підозрюваним чи обвинуваченим або згоди з ним є формами скороченого кримінального правосуддя, які були розроблені, відповідно до рекомендації Комітету міністрів державам-членам Ради Європи.
Проте, для того, щоб відмова від права була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (рішення у справі "Пуатрімоль проти Франції" (Poitrimol v. France), від 23 листопада 1993 року, пункт 31, Series A N 277-A).
Статтею 53 цієї Конвенції також заборонено тлумачення її положень у такий спосіб, який обмежував би будь-які права людини, які визнані на підставі законів держави чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.
В Україні форми скороченого кримінального правосуддя (розділ VI КПК Особливі порядки кримінального провадження), як і в більшості країн Європи і світу залежать від примирення між потерпілим та підозрюваним, угод про визнання винуватості підозрюваним чи обвинуваченим або згоди з ним, також стали практикою змагального судового процесу.
За своєю суттю змагальність передбачає процесуальну рівність сторін у кримінальному провадженні, в т.ч. на підставі угод, котрі відстоюють перед судом свої інтереси. Визнання права на змагальність - це і визнання права за сторонами використовувати рівні засоби і можливості для обґрунтування своєї позиції і заперечення іншої, яка поширюється не тільки на фактичну, але й на юридичну сторону справи.
Як обвинувач, так і обвинувачений із захисником вправі викладати свої міркування і висновки з приводу всіх питань, що виникають у судовому засіданні і вирішуються вироком, в тому числі і про кваліфікацію злочину і призначення покарання статті 469, 471-476 КПК.
Змагальність - це право обвинувачення і захисту на рівних умовах відстоювати свою точку зору перед судом, а не обов'язок вступати між собою у правовий спір з любого приводу. Протилежність функцій обвинувачення і захисту не протиставляє інтереси державного обвинувача законним інтересам обвинуваченого. Державний обвинувач відстоює в справі державний інтерес - підтримує обвинувачення в межах закону і в ім'я законності лише в тій мірі, в якій обвинувачення підтверджується даними судового слідства і є правильним по суті.
Основні критерії законності вироків на підставі угод про визнання вини і роль національних судів по контрою за їх дотриманням, які в однаковій мірі відносяться до угод про примирення між потерпілим та обвинуваченим, як у справі щодо ОСОБА_1, оскільки вирішуються за скороченою судовою процедурою, Суд дав у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» (Заява № 9043/05) від 29 квітня 2014 року.
Зокрема, у рішенні Суд зазначає, що «угоди про визнання вини, що призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов'язані перевіряти, чи були досягнуті угоди про визнання вини відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними» (п.66).
Суд (національний), який розглядає таке питання, як правило, зобов'язаний вивчити матеріали справи, перш ніж вирішити, чи затвердити або відхилити угоду про визнання вини. Він також має переконатися в тому, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують визнання обвинуваченим вини в угоді або ж визнавальні свідчення, надані обвинуваченим (п.67).
При цьому, формуючи єдині мінімальні стандарти дотримання прав людини і основоположних свобод у своїй практиці, Суд аналізує законодавство різних європейських країн: Італії, де суд за законом не зобов'язаний досліджувати докази або переконуватися, що в справі існують достатньо серйозні докази вини підсудного; Швейцарії, де суд також автоматично не зобов'язаний досліджувати докази; Російської Федерації, де законодавство не передбачає чіткого зобов'язання судів досліджувати докази у справах, що стосуються угод про визнання вини, однак таке зобов'язання може бути виведене із обов'язку суду, що розглядає справу, перевірити, чи було дотримано всіх умов для затвердження угоди про визнання вини; ФРН, де суди зберігають свій обов'язок замовити докази, спрямовані на розкриття будь-якого аспекту справи, який може мати значення для їхнього рішення, навіть якщо було укладено угоду про визнання вини; у Сполученому Королівстві, якщо факти оскаржуються, суду має бути запропоновано розглянути докази для того, щоб визначити факти, а потім й вирок на цій основі (п.68).
У більшості досліджених країн право на оскарження обмежується після укладання угоди про визнання вини. Як вбачається, право на оскарження угоди про визнання вини (принаймні, після того, як угода про визнання вини була затверджена судом) повністю відсутнє в Словенії. Воно обмежується (право на оскарження) в Боснії і Герцеговині, Болгарії, Чеській Республіці, Естонії, Угорщині, Італії, Мальті, Молдові, Чорногорії, Росії, Словаччині, Сербії, Іспанії, Швейцарії та Україні. Повноцінне право на оскарження існує у Франції, Австрії, Ліхтенштейні, Німеччині, Польщі, Румунії та Великобританії.
При оцінці скороченої кримінальної процедури Суд розмежовує свої повноваження і національних судів, зокрема, що «до його завдань не може входити розгляд питання про те, чи є відповідна національна правова система сама по собі несумісною зі стандартами Конвенції.
У справі щодо ОСОБА_1 Краматорський міський суду Донецької області, розглядаючи питання про затвердження угоди про примирення, виходив не тільки з дотримання процесуальних гарантій, які зазначено у статті 6 Конвенції і в проаналізованій практиці Суду, але й з того, що кримінальне правопорушення (злочин, передбачений частиною першою статті 286 КК відноситься до злочинів середньої тяжкості - стаття 12 КК і, що частиною третьою статті 469 КПК прямо передбачено право на укладення угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим у випадку його вчинення.
Вживаючи у зазначених справах оцінки, що «будь-яка відмова від процесуальних прав, для того щоб вона була ефективною для цілей Конвенції, не повинна йти врозріз з будь-яким важливим суспільним інтересом», Суд тільки підкреслив про необхідність дотримання мінімальних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, а не будь-який інший суспільний інтерес, зокрема, співвідношення між приватними і публічними інтересами.
Передбачення законодавцем у ст. 469 КПК права укладати угоди про примирення у випадку вчинення злочину середньої тяжкості, зокрема, за частиною першою статті 286 КК, вичерпує будь-які сумніви про те, що така угода є законною.
Навпаки, положення «пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» про те, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об'єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об'єкт, укладення угоди про примирення не допускається» є не тільки незаконним і неправильним, але й таким, що суперечить практиці Суду.
Для звернення до Верховного Суду України, на підставі наведеного п.19 зазначеної постанови, заступнику Генерального прокурора України необхідно було поставити під сумнів або конституційність частини 3 статті 469 КПК України або невідповідність згаданої норми КПК вимозі щодо «якості закону», яке визначено практикою Суду у справах «Корецький та інші проти України» від 3 квітня 2008 року, «Руслан Яковенко проти України» від 4 червня 2015 року, яке набуло статусу остаточного з 4 вересня 2015 року та ін..
Такі обґрунтування заяви заступника Генерального прокурора України у справі щодо ОСОБА_1 відсутні. Її розгляд судами усіх інстанцій супроводжувався достатніми гарантіями проти можливих зловживань процедурою.
Навпаки, у справі наданій для порівняння - ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 12 листопада 2015 року №5-1870км15, касаційний суд незаконно скасував ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року у справі щодо ОСОБА_3 з тих же підстав, які заступник Генерального прокурора України навів у справі щодо ОСОБА_1
З урахуванням викладеного вважаю, що судова практика національних судів України у справах, передбачених главою 35 КПК Кримінальне провадження на підставі угод, також повинна спрямовуватись відповідно до практики Суду.
Суддя Верховного Суду України ОСОБА_4