АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/70/16 Справа № 206/3521/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000182, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровськ від 15 жовтня 2015 року, який ухвалено стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дніпропетровськ, громадянина України, який має вищу освіту, працюючого на посаді юрисконсультанта ТОВ «ПК «Дев`ять», не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що раніше не судився,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 146 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

представника потерпілого - ОСОБА_10

захисника - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровськ від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п. 9 ч. 2 ст.115 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 п. 3 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно оскаржуваного вироку обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що в травні 2009 року він звернувся до ОСОБА_11 з проханням позичити ОСОБА_12 грошові кошти. На вказану пропозицію ОСОБА_11 відповів згодою, за умови їх повернення з відсотками.

У подальшому, в період з травня по вересень 2009 року ОСОБА_13 періодично позичав у ОСОБА_11 різні суми коштів, повертаючи їх тільки частково, внаслідок чого, станом на вересень 2009 року сума боргу, що утворилася у ОСОБА_12 перед ОСОБА_11 склала приблизно 100 000 - 105 000 доларів США.

18 січня 2010 року ОСОБА_12 передав ОСОБА_11 частину боргу в сумі 15000 грн., однак, у зв`язку з тим, що термін повернення боргу не влаштовував ОСОБА_7 і ОСОБА_11 , у них виник злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_12 , для застосування психологічного впливу на останнього з метою повернення боргу.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , діючи умисно в інтересах третіх осіб, спільно із засудженим ОСОБА_11 , вирок суду відносно якого набрав чинності у встановленому законом порядку, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, за допомогою засуджених за ч. 2 ст. 146 КК України ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , вирок суду відносно яких набрав чинності, утримували ОСОБА_12 проти його волі в різних квартирах міста Дніпропетровськ та міста Запоріжжя, тобто незаконно позбавили волі останнього, в період з 29 січня 2010 року по 28 лютого 2010 року, тобто тривалий період часу.

Так, 29 січня 2010 року приблизно об 11 год. згідно попередньої домовленості із ОСОБА_11 та ОСОБА_7 за грошову винагороду ОСОБА_18 та ОСОБА_14 прибули разом із ОСОБА_12 до квартири АДРЕСА_2 , де вказані особи незаконно утримували потерпілого в період з 29 січня 2010 року по 31 січня 2010 року. У зазначеній квартирі потерпілого ОСОБА_12 утримували шляхом фізичного впливу, а саме прив`язали скотчем до крісла, та на голову одягнули шапку, чим закрили очі потерпілому.

Після цього за вказівкою ОСОБА_11 та ОСОБА_7 ОСОБА_18 і ОСОБА_14 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, погоджено між співучасниками злочину, проти волі потерпілого зранку 31 січня 2010 року на невстановленому автомобілі перевезли потерпілого в квартиру АДРЕСА_3 для подальшого його утримання за вищезазначеною адресою. В період часу з 31 січня 2010 року по 01 лютого 2010 року потерпілого утримували, проти його волі з погрозами застосування фізичного впливу в квартирі АДРЕСА_3 за грошову винагороду.

Далі, в ході подальшого спілкування ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , для подальшого утримання потерпілого, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з метою незаконного позбавлення потерпілого ОСОБА_12 волі з ціллю залякування останнього з метою скорішого повернення боргу та з метою виконання вищезазначеного плану ОСОБА_14 запропонував раніше знайомим ОСОБА_19 та ОСОБА_17 допомогти в подальшому у здійсненні злочину за грошову винагороду, після чого останні погодились.

ОСОБА_14 діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, згідно попередньої домовленості із ОСОБА_7 та ОСОБА_11 01 лютого 2010 року приблизно о 17 годині вивів із квартири за вищезазначеною адресою, потерпілого ОСОБА_12 та посадив у автомобіль марки «Ауді А-6», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_17 , після чого зазначені особи направились до міста Запоріжжя з метою подальшого незаконного утримання потерпілого. По прибуттю в місто Запоріжжя, ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою у групі осіб, згідно узгодженого плану завів потерпілого ОСОБА_12 до квартири АДРЕСА_4 . В період часу з 01 лютого 2010 року по 28 лютого 2010 року потерпілого ОСОБА_12 утримували проти його волі з погрозою фізичного насильства в квартирі АДРЕСА_4 , тобто незаконно позбавили волі на тривалий час.

Захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу на вказаний вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська, в якій він просить вказаний вирок скасувати в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України та ухвалити виправдувальний вирок.

В обґрунтування апеляційної скарги, захисник посилається на те, що вирок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України, зазначає, що в вироку не зазначено з яких підстав не сприйняті, як допустимі докази показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_18 і ОСОБА_21 , отримані безпосередньо в судовому засіданні, які у відповідності із ч. 2 ст. 84 та ч. 4 ст. 95 КПК України є джерелами доказів та лише на підставі яких, суд вправі обґрунтовувати свої рішення.

Також, не вказані інші докази досліджені в суді, які спростовують обвинувачення, зокрема трафік (роздруківка) дзвінків телефону ОСОБА_7 де зафіксовано, що за час з 29 січня 2010 року по 01 лютого 2010 року, з телефону ОСОБА_7 було зроблено 270 абонентських з`єднання, однак жодного випадку не зазначено біля місця утримання ОСОБА_12 .

Крім того, на думку захисника, судом не прийнято законних заходів реагування на істотні порушення закону, допущені на досудовому слідстві, в тому числі упередженого розслідування із ознаками фальсифікації доказів та порушення права на захист обвинувачених, а саме:

- незважаючи, що вказана кримінальна справа була порушена 15 травня 2010 року за фактом скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, жодному із встановлених та доставлених до правоохоронних органів обвинувачених, тобто з моменту фактичного затримання, не був своєчасно наданий захисник в порядку, визначеному ст.45 КПК України в редакції 1960р. Чим порушено конституційне право на захист;

- встановлені факти зловживання владою та тяганина по справі, при її поверненні в СВ прокуратури області на дорозслідування із Синельниківського міськрайонного суду;

- в протоколі допиту ОСОБА_11 від 26 травня 2012 року в кінці показів ним безпосередньо зроблено запис рукописним текстом, що ніби ОСОБА_7 давав свою згоду на утримання ОСОБА_12 та надавав кошти на оренди квартир. Вказана дата 28 травня 2012 року та «підпис» не відповідаю даті допиту 26 травня 2012 року. Необхідно звернути увагу, що з Купріним проводили слідчі дії і 28 травня 2012 року, про що є протокол допиту від 28 травня 2012 року;

- клопотання про проведення додаткової комплексної експертизи і безпідставна відмова в задоволенні;

- ігнорування та не виконання вказівок суду викладених в ухвалах.

- протоколи допиту ОСОБА_11 , протокол очної ставки, відтворення обставин подій та слідчого експерименту за його участю, а також протоколи допиту та очних ставок за участю ОСОБА_22 , досліджені в суді першої інстанції, однак дані слідчі дії проведені з порушенням норм КПК України 1960 року, в тому числі без захисників, та вимог КПК України 2012 року. Знехтувано принципом безпосередності дослідження показів. Крім того, порушено право на захист, оскільки сторона обвинувачення не забезпечила даних свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним і не упередженим судом.

- протоколи впізнання по фотокарткам виконані без захисників, які повинні були бути у встановленому законом порядку у відповідності до ст.45 КПК України 1960 року, як відносно осіб підозрюваних за ст. 115 КК України та затриманих відповідно до ст. 115 КПК України.

Викладені у вироку висновки суду відносно причетності ОСОБА_7 до позбавлення свободи ОСОБА_12 не відповідають фактичним обставинам справи, які вплинули на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого. У вироку зазначено, що покази ОСОБА_11 не відповідають фактичним обставинам справи, але не вказано чому суд прийняв за докази протоколи слідчих дій з показами осіб ( ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ), які в подальшому відмовились від своїх показань та надали суду безпосередні свідчення. Між тим, поняття оцінки доказів яка існує на всіх стадіях процесу і здійснюється кожним учасником процесу окремо та поняття обґрунтування судового рішення це зовсім інші юридичні терміни, а колегія суду ототожнює їх в єдине ціле, чим тлумачить невірно.

Також, не вказано підстав і мотивів, чому суд приймає одні докази - вирок Синельниківського міськрайонного суду від 03 листопада 2010 року, відносно засудження ОСОБА_25 і ОСОБА_24 , однак судом не прийнято до уваги ухвалу постановлену в той же день до ухвалення вироку, відносно саме ОСОБА_26 і ОСОБА_27 в якій вказано, про необхідність виділення кримінальної справи в окреме провадження і направлення на дорозслідування в зв`язку з відсутністю доказів для засудження останніх. Крім того, судом не прийнято до уваги вказівки та висновки викладені в ухвалі апеляційного суду від 18 липня 2013 року, які є обов`язкові для виконання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи захисника ОСОБА_6 , який вимоги поданої ним апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який вимоги апеляційної скарги, поданої захисником в його інтересах, також підтримав у повному обсязі, думку прокурора ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , які вважали вимоги апеляційної скарги захисника такими, що не підлягають задоволенню, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Доводи апеляційної скарги захисника, на думку колегії суддів апеляційного суду, є необґрунтованими, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, тобто у незаконному позбавленні волі людини за попередньою змовою групою осіб, вчиненому протягом тривалого часу. Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 вчинив вказане кримінальне правопорушення за змовою із ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_28 і ОСОБА_16 , які були засуджені за ч. 2 ст. 146 КК України і вирок суду відносно яких набрав законної сили у встановленому законом порядку. При цьому дії, безпосередньо направлені на утримання потерпілого ОСОБА_12 в приміщенні квартир та переміщення його із однієї квартири в іншу виконували ОСОБА_14 , ОСОБА_29 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Обвинувачений же ОСОБА_7 контролював їх дії та за весь період незаконного позбавлення волі ОСОБА_12 (з 29 січня 2010 року по 28 лютого 2010 року) лише один раз прибув до приміщення, де утримувався ОСОБА_12 , і перебував там нетривалий час. При цьому жоден із свідків не показував, що ОСОБА_7 в цей час мав розмову по мобільному телефону.

За викладених обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, стосовно того, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 не доведена, оскільки згідно даних оператора мобільного зв`язку за весь період незаконного утримання ОСОБА_12 жодного разу не зафіксовано дзвінка із телефону обвинуваченого ОСОБА_7 поблизу місця перебування ОСОБА_12 , є необґрунтованими.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2011 року (т. 3 а. с. 7-10) ОСОБА_18 та ОСОБА_21 засуджені за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, тобто за незаконне позбавлення волі ОСОБА_12 за попередньою змовою групою осіб, вчинене на протязі тривалого часу.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою того ж суду від тієї ж дати матеріали кримінальної справи виділені в окреме провадження та повернуті прокурору для організації додаткового розслідування (т. 3 а. с. 2-6).

Зі змісту вказаного вище вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області вбачається, що обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_21 вину свою визнавали повністю.

Під час відбування призначеного їм покарання, а також після відбування цього покарання жоден із них не заявляв про те, що вони здійснили самооговір. Із відповідними заявами про перегляд вказаного вироку на підставі того, що вони не винуваті у вчиненні вказаного злочину жоден із них до компетентного органу не звертався.

За викладених обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дав критичну оцінку їх показам у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Окрім того, висновок суду першого інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, ґрунтується не лише на показах ОСОБА_18 та ОСОБА_21 , які були допитані у суді першої інстанції в якості свідків, а і на інших доказах, досліджених судом першої інстанції (протоколи очних ставок, протоколи відтворення обстановки та обставин події, протоколи слідчого експерименту і т.ін.).

Усім зазначеним доказам суд першої інстанції дав відповідну оцінку.

В зв`язку із викладеним, на думку колегії суддів апеляційного суду, доводи захисника в апеляційній скарзі щодо недоведеності вини його підзахисного обвинуваченого ОСОБА_7 також є необґрунтованими.

Ухвала суду про повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування, як це було передбачено нормами КПК України 1960 року, не є процесуальним рішенням, яким встановлюється невинуватість особи, стосовно якої таку ухвалу постановлено. В ході додаткового розслідування мають бути усунені недоліки досудового розслідування, з`ясовані додаткові обставини, які були виявлені під час судового розгляду і не були з`ясовані в ході досудового розслідування. У разі відсутності доказів судом ухвалюється виправдувальний вирок.

За викладених обставин доводи захисника стосовно того, що ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2011 року встановлено той факт, що відсутні докази вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, є безпідставними.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання захисника на порушення норм закону в ході досудового розслідування, оскільки вирок суду ґрунтується виключно на доказах, які були досліджені судом безпосередньо у судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що судом першої інстанції дано належну оцінку усім дослідженим у судовому засіданні доказам в їх сукупності, на підставі чого суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, а тому підстави для скасування оскаржуваного вироку відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду
П О С Т А Н О В И Л А :

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровськ від 15 жовтня 2015 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 146 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: