У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_28.,
суддів ОСОБА_29., ОСОБА_30.,

розглянувши у судовому засіданні заяву захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_6 Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Апеляційний суд Миколаївської області вироком від 24 березня 2014 року засудив ОСОБА_6 за: частиною другою статті 15, частиною першої статті 263, частиною першою статті 263, частиною третьою статті 357, частиною другою статті 358, статтею 386 Кримінального кодексу України (далі - КК) та на підставі статті 48 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року), статті 49, частини п'ятої статті 74 КК у зв'язку із закінченням строків даності ОСОБА_6 звільнено від призначеного за цими нормами покарання; пунктами «а», «в», «г», «ж», «з», «и», «і» статті 93 КК 1960 року, частиною першою статті 14, пунктами 1, 6, 11, 12, 13 частини другої статті 115, частиною другою статті 15, пунктами 1, 5, 6, 9, 11, 12, 13 частини другої статті 115, пунктами 5, 6, 9, 11, 12, 13 частини другої статті 115, частиною другою статті 121, частиною першою статті 14, частиною другою статті 147, частиною п'ятою статті 186, частиною другою статті 194, статтею 257, частиною другою статті 15, частиною другою статті 258, частиною першою статті 14, статтею 348 КК та на підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, питання про перегляд судових рішень щодо яких у заяві не порушується.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 23 грудня 2015 року змінив вирок щодо ОСОБА_6: на підставі статті 49, частини п'ятої статті 74 КК у зв'язку із закінченням строків даності ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного за частиною другою статті 121, частиною другою статті 194 КК (у редакції від 15 квітня 2008 року); на підставі частини четвертої статті 48 КК 1960 року за пунктами «а», «в», «г», «ж», «з», «и», «і» статті 93 КК 1960 року ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; постановлено вважати засудженим ОСОБА_6 за: пунктами «а», «в», «г», «ж», «з», «и», «і» статті 93 КК 1960 року, частиною першою статті 14, пунктами 1, 6, 11, 12, 13 частини другої статті 115, частиною другою статті 15, пунктами 1, 5, 6, 9, 11, 12, 13 частини другої статті 115, пунктами 5, 6, 9, 11, 12, 13 частини другої статті 115, частиною першою статті 14, частиною другою статті 147, частиною п'ятою статті 186, статтею 257, частиною другою статті 15, частиною другою статті 258, частиною першою статті 14, статтею 348 КК та на підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

У заяві захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5, діючи в інтересах засудженого ОСОБА_6, порушують питання про перегляд вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Просять допустити до провадження Верховного Суду України кримінальну справу щодо ОСОБА_6, скасувати зазначені судові рішення щодо ОСОБА_6 та направити справу на новий судовий розгляд.

Захисники вважають, що має місце неоднакове застосування статей 261, 262, 263, частини першої статті 272, статті 370 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

На підтвердження підстав для перегляду захисники посилаються на ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2012 року, 25 жовтня 2012 року, 8 листопада 2012 року та додали копії наведених рішень до заяви.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, перевірила доводи заяви та дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності з 28 березня 2015 року, частина перша статті 445 КПК була доповнена пунктом 2, згідно з яким підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

Стаття 5 КПК регулює дію Кодексу у часі, а саме КПК 2012 року. Відповідно до цієї норми процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

На відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. У вказаному рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає КК.

Виходячи із наведених положень щодо дії норми КПК у часі, пункт 2 частини першої статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені у порядку КПК 2012 року та з 28 березня 2015 року і пізніше (див. правові висновки, які містяться у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2015 року в справах № 5-230кс (15) 15, 5-205кс (15) 15).

Таке правозастосування узгоджується на принципом юридичної визначеності, як одним із основоположних аспектів верховенства права.

У зв'язку з тим, що рішення касаційного суду щодо ОСОБА_6 ухвалено у порядку КПК 1960 року, воно не може бути предметом перегляду Верховним Судом України. Додані ж до заяви різні за змістом рішення касаційного суду від 17 травня 2012 року, 25 жовтня 2012 року, 8 листопада 2012 року ухвалені до 28 березня 2015 року і в порядку КПК 1960 року, а тому вони не можуть бути прикладом для порівняння.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у допуску справи до провадження Верховного Суду України за заявою захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись статтями 445, 447, 451 КПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску справи до провадження за заявою захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 Верховним Судом України.

Судді:

ОСОБА_28 ОСОБА_29 ОСОБА_30