АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/6087/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/393/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 21 червня 2016 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року за кримінальним провадженням №0000933 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, громадянина України, освіта вища, одруженого, на утриманні має малолітню доньку 2015 року народження, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який визнаний винним та засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_8 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди яка підлягає стягненню зі страхової компанії ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» залишено без задоволення.

Питання з речовими доказами вирішено.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_10

потерпілі ОСОБА_8 ,

ОСОБА_7

представник потерпілих ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі прокурор, просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ст.286 ч.2 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року змінити, пом`якшити йому покарання, застосувавши до нього ст.75 КК України, не позбавляти права керування транспортними засобами, знизити розмір відшкодування стягнутої з нього моральної шкоди потерпілим.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за наступних обставин.

07 березня 2014 року близько 18 години 30 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем "Форд Скорпіо", державний номерний знак НОМЕР_1 який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить гр. ОСОБА_12 , рухався по автодорозі «Н-23 Кіровоград-Запоріжжя», зі сторони м. Марганця у напрямку смт. Червоногригорівка Нікопольського району Дніпропетровської області. На 272 км+850 м, водій ОСОБА_6 , не прийнявши відповідних заходів та не проявивши належної уваги, обережності, не вживши заходів до своєчасного зниження швидкості, не маючи ніяких перешкод технічного характеру над керуванням транспортним засобом, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ ТФ699Р номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному напрямку.

При цьому, водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п.1.3, 12.1, 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме:

п.1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

п.12.1: «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п.10.1: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Саме порушення п.12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди. При цьому будь-яких перешкод технічного характеру для водія ОСОБА_6 не було.

Невиконання вищезгаданих пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої водію автомобіля марки ЗАЗ ТФ699Р номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритих переломів правої великогомілкової та малогомілкової кісток у верхній третині, забитих ран правої гомілки у верхній третині та правого колінного суглобу, закритого перелому лівого стегна у середній третині, садна лобу, забою грудної клітини, травматичного шоку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя. Пасажиру цього ж автомобіля ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми волосяної частини голови, закритого перелому 5-ї пясної кістки правої кісті, гематоми верхніх та нижніх кінцівок, лівобічного плече-лопаткового періартриту, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого а також доведеності вини засудженого ОСОБА_6 . Вважає що вирок Нікопольського міськрайонного суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При призначенні обвинуваченому покарання судом не було дотримано принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Судом належним чином не було враховано наслідки які сталися в результаті ДТП за участю обвинуваченого. В результаті його хоча і не навмисних дій потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Потерпілий ОСОБА_8 до теперішнього часу позбавлений можливості вести своє звичне життя, тривалий час він лікувався на наразі проходить лікування, йому проведено безліч хірургічних операцій та встановлено інвалідність, у зв`язку з чим він не може працевлаштуватися, заробляти гроші, для себе та своєї родини. Потерпіла ОСОБА_7 також до теперішнього часу позбавлена можливості вести своє звичне життя.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , посилається на ті обставини, що він визнав свою вину частково, що обумовлено лише однією обставиною коли він надавав першу допомогу потерпілим, бачив, що вини не були пристебнуті ременями безпеки. Але це не означає, що він не визнає своєї вини, як про це зазначив суд та стверджує представник потерпілих. Крім того, після ДТП у березні 2014 року, він хотів зустрітися з потерпілими та обговорити можливі варіанти відшкодування шкоди, однак вони, пославшись на те, що всі питання він повинен вирішувати тільки з їх представником ОСОБА_11 , відмовилися. 04 вересня 2014 року він передав потерпілим через їх представника 20500 гривень, однак 17 листопада 2014 року вона йому гроші повернула та вимагала надати потерплим 300-400 тисяч гривень. Але таку суму він не мав реальної можливості відшкодувати. Крім того, прокурор під час судових дебатів заявив, що обставиною, яка пом`якшує його провину він вважає намагання обвинуваченого відшкодувати завдану ним шкоду. Що стосується матеріальних збитків, з цього приводу представник потерпілих ОСОБА_11 в судовому засіданні 26.01.2016 року заявила, що матеріальної шкоди немає. Також, не відповідає дійсності посилання суду на те, що він не вибачився перед потерпілими, адже в судовому засіданні 16.03.2016 року він публічно приніс свої вибачення потерпілим. Крім того, суд, ухвалюючи вирок, не вирішив питання про наявність чи відсутність обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого. Вважає, що у суду були всі підстави визнати обставиною, що пом`якшує його покарання часткове відшкодування шкоди потерпілим. Також, суд, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з нього на користь потерпілих, не з`ясував його матеріальний стан, визначивши надмірно високий розмір відшкодування. Вважає, що у суду були всі підстави для застосування до нього положень ст.75 КК України. Крім того, суд у вироку зазначив ознаки злочину, в якому він обвинувачується, не передбачені ч.2 ст.286 КК України, а саме те, що ним були допущені грубі порушення ПДР України. Також, в порушення ч.4 ст.67 КК України, суд у вироку зазначив, що призначаючи покарання приймає до уваги наслідки правопорушення, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень. Вважає, що суд необґрунтовано застосував до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом. Але, у справі відсутні дані, що він, продовжуючи керувати транспортними засобами може знову вчинити аналогічне правопорушення. Таке покарання позбавить його додаткової можливості для усунення наслідків злочину, обмеживши можливості для його працевлаштування.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити в повному обсязі, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок. В задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 просив відмовити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_10 в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, в задоволенні апеляційної скарги прокурора - відмовити.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та представник потерпілих ОСОБА_11 , в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, кожен окремо, просили не заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, в задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити.

Відповідно до ст. 402 КПК України обвинувачений ОСОБА_6 були надані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Судом в повній мірі досліджені зібрані в справі докази. У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_6 . Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам.

Одночасно, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до порушення загальних засад призначення покарання, згідно п.1 ч.1 ст.65 КК України.

Як передбачено ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно п.1 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як передбачено п.п.20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Що стосується доводів скарги прокурора, викладених в апеляційній скарзі щодо необхідності призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, то вони заслуговують на увагу.
Згідно вироку суд призначив ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.
Разом з тим, посилання у вироку на те, що, призначаючи ОСОБА_6 такий розмір основного покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки правопорушення і особу винного, є формальним і фактично не враховує характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, віднесеного до категорії тяжких.
Суд першої інстанції, мотивуючи рішення про призначення ОСОБА_6 такого покарання, послався на те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, керував транспортним засобом у тверезому стані та має на своєму утриманні малолітню дитину.
Однак зазначені судом першої інстанції обставини є непереконливими, тому його рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки не можна визнати належним чином вмотивованим.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 не вжив заходів щодо виконання Правил дорожнього руху України. Це і стало причиною ДТП. При цьому потерпілим були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження та тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які потягли за собою настання інвалідності у одного із потерпілих.
Рішення суду про можливість призначення обвинуваченому такого виду покарання не можна визнати обґрунтованим, оскільки, приймаючи його, суд фактично не навів у вироку переконливих доводів про його доцільність, а лише послався на те, які наслідки дорожньо-транспортної пригоди настали.
Тому з урахуванням тяжкості злочину та його наслідків, зазначених даних про особу обвинуваченого, колегія суддів визнає, що суд призначив ОСОБА_6 таке покарання за ч.2 ст.286 КК, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Разом з тим, доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді 5 років реального позбавлення волі, не ґрунтуються на матеріалах провадження, а тому вони не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, судом при призначенні основного покарання ОСОБА_6 враховано, що правопорушення вчинено ним з необережності, він вперше притягається до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику та має на утриманні малолітню дитину.
При визначенні ОСОБА_6 покарання судом не враховано позицію потерпілих, які в суді апеляційної інстанції просили призначити обвинуваченому покарання у виді умовного покарання, наводили з цього приводу свої доводи, зазначали, що претензій ані матеріального, ані морального характеру до обвинуваченого вони не мають, більшу частину завданої моральної шкоди він їм відшкодував, тим самим вони вважали вирок місцевого суду в частині призначення покарання таким, що за своїм видом і розміром є несправедливим через суворість.
Обставини, на які посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі, обґрунтовуючи необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш суворого покарання не є підставою для призначення обвинуваченому основного покарання у виді реального позбавлення волі.
Інших доводів щодо неможливості звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням апеляційна скарга прокурора не містить, а тому підстав для задоволення її в частині призначення основного покарання у виді позбавлення волі без застосування ст.75 КК України колегія суддів не вбачає.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. З цих підстав скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.
Отже, відповідно до ст.ст.409, 420 КПК України колегія суддів визнає вирок щодо ОСОБА_6 таким, що підлягає скасуванню в зв`язку із м`якістю призначеного йому покарання з постановленням свого вироку, яким необхідно застосувати до нього більш суворе покарання.
При визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Обставин, що обтяжують відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, колегією суддів не встановлено.

Пом`якшуючими покарання обставинами, згідно ст.66 КК України, колегія суддів визнає повне визнання вини, щире каяття обвинуваченого у вчиненому та часткове відшкодування ним завданої потерпілим моральної шкоди.

Також, суттєве значення при вирішенні питання щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 має думка потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому не пов`язаного з позбавленням волі покарання, ніяких претензій, в тому числі матеріального характеру до обвинуваченого вони не мають. Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді, потерпілі просили не позбавляти ОСОБА_6 волі, враховуючи часткове відшкодування їм завданої шкоди.
Крім того, колегія суддів бере до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно (том 2 а.кп.94, 95), раніше не судимий (том 2 а.кп.91), у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра під наглядом не перебував і не перебуває (том 2 а.кп.92, 93), працює та має на утриманні малолітню доньку (том 1 а.кп.150).

Також, колегія суддів враховує, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення з формою вини є необережним, а також той факт, що обвинувачений керував автомобілем у тверезому стані.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції від суспільства, а тому він підлягає звільненню від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі положень ст.75 КК України, з випробуванням, проте в умовах належного контролю за його поведінкою, з покладенням передбачених ст.76 КК України обов`язків.
За тих же самих підстав колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 в частині скасування вироку суду першої інстанції щодо призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Що стосується вимог апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу зменшення розміру стягнутої з нього моральної шкоди, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналізуючи фактичні обставини справи колегія суддів приходить до висновку про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. на користь потерпілої ОСОБА_7 та 100 000 грн. на користь потерпілого ОСОБА_8 , стягнутий з обвинуваченого, відповідає обсягу фізичних та моральних страждань, що мали місце внаслідок подій ДТП, а також засадам розумності та справедливості.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що потерпілому ОСОБА_8 були завдані травми у вигляді: заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритих переломів правої великогомілкової та малогомілкової кісток у верхній третині, забитих ран правої гомілки у верхній третині та правого колінного суглобу, закритого перелому лівого стегна у середній третині, ссадна лобу, забою грудної клітини, травматичного шоку; потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми волосяної частини голови, закритого перелому 5-ї пясної кістки правої кісті, гематоми верхніх та нижніх кінцівок, лівобічного плече-лопаткового періартриту
Також, колегія суддів приймає до уваги ставлення самого обвинуваченого до питання відшкодування моральної шкоди потерпілому, який почав відшкодовувати завдану потерпілим шкоду лише під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Отже, виходячи з зазначених обставин, беручи до уваги конкретні обставини справи, наслідки, що наступили, тяжкість тілесних ушкоджень, завданих потерпілим, характер і тривалість фізичних і моральних страждань, істотність вимушених змін в їх життєвих стосунках, колегія суддів, вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції відповідає засадам розумності та справедливості.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з вимогами апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зменшення розміру стягнутої з нього моральної шкоди на користь потерпілих.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого підлягають частковому задоволенню, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року в частині призначеного покарання ОСОБА_6 скасувати.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.
Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_6 обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції,
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В силу ст.77 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, підлягає реальному виконанню.
Міра запобіжного заходу ОСОБА_6 не обиралась.

В іншій частині вирок відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 376 п.6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяця з моменту проголошення вироку, а обвинуваченим у той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4