АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1412/2015 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.3, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження 0007470 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, із середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , на утриманні має неповнолітню дитину 2011 року народження, раніше судимий 1). 12 липня 2005 року Святошинським районним судом міста Києва за ч.1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на один рік та звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік; 2). 20 березня 2006 року Оболонським районним судом міста Києва за ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 71 цього ж кодексу до позбавлення волі строком на один рік один місяць; 3). 20 серпня 2007 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на два роки шість місяців, звільнений з місця позбавлення волі 19 лютого 2010 року за скінченням строку відбування покарання; 4). 26 січня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185; ч.2 ст. 185; ч.1 ст. 358; ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на три роки шість місяців;

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, українець,громадянин України,із середньою спеціальною освітою, неодружений, не працює, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_2 , раніше засуджений 1). 12 серпня 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на три роки; 2). 19 жовтня 2011 року Голосіївським районним судом міста Києва за ч.1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 3). 29 січня 2015 року Голосіївським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на два роки,

засуджені, кожен із них, за ч.2 ст. 15 та ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на три роки; ОСОБА_8 , крім того, в порядку ч.4 ст. 70 КК України, до цього покарання приєднано частину покарання, не відбутого ним за попереднім вироком та остаточно визначено позбавлення волі строком на три роки два місяці.

За вироком, також, вирішено долю речових доказів та присуджено стягнути солідарно із засуджених на користь держави процесуальні витрати за проведення у справі експертизи в сумі 393 гривні 12 коп.

Справу розглянуто із застосуванням ст. 349 КПК України.

Розглянувши апеляційні скарги та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у повторному таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, яке не було доведене до кінця з причин, що не залежали від волі обвинувачених, вчиненому, як видно з вироку, приблизно о 245 годині 31 грудня 2014 року з проникненням в торгівельний павільйон «Продукти» ТОВ «Лесик» по АДРЕСА_3 , звідки вони викрали грошові кошти потерпілого ОСОБА_11 в сумі 3010 гривень, але довести злочинний задум до кінця не змогли, бо на місці були затримані працівниками приватної охорони.

Не оскаржуючи правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, як вони встановлені вироком, та юридичної кваліфікації скоєного ними за ч.2 ст. 15 та ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен із них, подали апеляційні скарги, в яких вважають призначене кожному з них покарання явно несправедливим внаслідок надмірної суворості та просять його пом`якшити; перший з них застосувавши до нього в порядку ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, а другий застосувавши до нього положення ст. 69 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог обидва посилаються на щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, відсутність матеріальних претензій, те, що злочинні дії не були доведені до кінця, а ОСОБА_7 також і на наявність на його утриманні двох малолітніх дітей, дружини інваліда 2 групи та хворої матері пенсіонера, а крім того і вказує на свої тяжкі захворювання, перенесену в минулому операцію і необхідність у зв`язку з цим щомісячно проходити медичне обстеження.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинувачених на підтримку їхніх апеляційних вимог, а також з клопотанням про зарахування у строк відбування покарання попереднього ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням, а прокурора проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, провівши судові дебати та надавши останнє слово кожному з обвинувачених, перевіривши та обговоривши доводи сторін, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного за ч. 2 ст. 15 та ч.3 ст. 185 КК України були отримані в порядку ст. 349 КПК України, порушень процедури застосування цієї правової норми не виявлено і скарг на такі порушення не надійшло. Ніким в апеляційному засіданні ці висновки не піддаються сумнівам, а тому, розглядаючи справу в межах апеляційних вимог, судова колегія зі вказаними висновками погоджується, не досліджує та не оцінює їх.

Що ж стосується покарання, справедливість якого оскаржують обвинувачені, можливості звільнення ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням, а також застосування до ОСОБА_8 положень ст. 69 КК України, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, врахував тяжкість скоєного злочину, який по закону віднесено до категорії тяжких, є умисним, корисливим та не закінченим, а також відомості про особи обвинувачених, які раніше неодноразово були засуджені за аналогічні корисливі злочини та новий аналогічний злочин вчинили в період не знятої та не погашеної судимості за попередніми вироками, а щодо ОСОБА_8 і необхідність при призначенні остаточного покарання керуватися положеннями ч.4 ст. 70 КК України.

На цих підставах суд прийшов до переконливого висновку про те, що винуватці на шлях виправлення і перевиховання не стали і, не зважаючи на наявність у ОСОБА_7 обставини, що пом`якшує відповідальність щире каяття, відсутність відносно обох обвинувачених обставин, які обтяжували б їх покарання, наявність на утриманні ОСОБА_7 малолітньої дитини та його стан здоров`я, суд прийшов до переконання про неможливість застосування до них положень ст. ст. 75 та 69 КК України і переконливо обґрунтував та вмотивував у вироку рішення в цих частинах.

Отже, фактично всі відомості, на які обвинувачі посилаються в апеляційних скаргах, суд першої інстанції знав, описав та належно оцінив при прийнятті рішення по суті справи.

В дійсності, оскільки ОСОБА_7 раніше чотири рази, а ОСОБА_8 три рази були засуджені за різні, в тому числі й корисливі, злочини, до них раніше вже були застосовані звільнення від відбування покарання з випробуванням, а до ОСОБА_7 - умовно-дострокові звільнення від відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням, але належних висновків для себе з цих гуманних рішень держави вони не зробили і вчинили новий корисливий злочин, який не був доведений до кінця з причин, що від їх волі та свідомості не залежить; оскільки суд першої інстанції призначив їм за вчинений злочин мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст. 185 КК України, остільки це покарання не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, достатніх підстав, навіть з урахуванням наведених в апеляційних скаргах, для його пом`якшення, із застосуванням положень ст. ст. 75 та 69 КК України, нема, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Водночас клопотання обвинувачених про зарахування в строк відбування покарання терміну попереднього ув`язнення у зв`язку з цією справою слід задовольнити, бо воно ґрунтується на положеннях ч.5 ст. 72 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарг и обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду міста Києва відносно кожного з них залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України початок строку відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 рахувати, кожному з них, з 31 грудня 2014 року, із зарахуванням попереднього ув`язнення у зв`язку з цією справою в період з 31 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року включно, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців після проголошення, а засудженими, оскільки вони перебувають під вартою, в той же строк від дня отримання ними копії цієї ухвали.

Судді: