Дата документу Справа № 317/2354/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №317/2354/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/1148/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2 Категорія ст.391 КК України
УХВАЛА
19 серпня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №30001288 від 11.05.2015 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Укромне Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, громадянина України, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)30.07.2010 Сімферопольським районним судом Автономної Республіки Крим за ч.3 ст.185, ст.ст.75, 104 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

2)04.10.2012 Сімферопольським районним судом Автономної Республіки Крим за ст.198, ч.2 ст.289, ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 30.07.2010 та остаточно призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року, яким останнього засуджено за ст.391 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 04.10.2012 та остаточно за сукупністю вироків призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 9 квітня 2012 по 18 грудня 2012 р.р. та з 13 серпня 2015 по 27 квітня 2016 р.р., із розрахунку - одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 27 квітня 2016 року.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

У скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок місцевого суду і постановити новий вирок, яким виправдати його за ст.391 КК України. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 зазначає, що інкриміноване йому кримінальне правопорушення не вчиняв, висновки суду базуються на показах зацікавлених свідків, натомість показі свідка ОСОБА_9 не взяті судом до уваги. Судом залишені без задоволення клопотання про допит ОСОБА_10 , який був безпосереднім свідком події і ОСОБА_11 , який на той момент перебував у камері з ОСОБА_6 .

Вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він відбуваючи покарання у Біленьківській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області № 99 у виді позбавлення волі за вироком Симферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 04 жовтня 2012 року, 05.07.2015 допустив порушення режиму відбування покарання, а саме відбуваючи дисциплінарне стягнення в ДІЗО/ПКТ не виконав команду «відбій». На зауваження не відреагував, почав висловлювати своє невдоволення в бік адміністрації, чим порушив вимоги п.2 розділу III Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014. За це порушення ОСОБА_6 06.07.2015 поміщено до дисциплінарного ізолятору строком на 15 діб на підставі постанови про поміщення засудженого в ДІЗО установи від 06.07.2015 року.

11.07.2015, приблизно о 05 год. 35 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у камері № 13 ДІЗО та маючи обов`язки чергового за встановленим графіком чергування засуджених, діючи в порушення ст.9, ч.3 ст.107 КВК України та п.1 розділу V Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, відкрито, у категоричній формі, за присутності працівників колонії, відмовився виконувати законну вимогу начальника відділення СПС установи ОСОБА_12 щодо прибирання камери. ОСОБА_6 був удягнутий та узутий за сезоном, забезпечений необхідним інвентарем. За станом здоров`я міг залучатись до праці.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

Згідно з ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких зокрема відноситься змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначених вимог закону суд при розгляді провадження відносно ОСОБА_6 не дотримався.

Обвинувачений ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції стверджував, що органами досудового розслідування йому були надані для ознайомлення матеріали кримінального провадження разом із обвинувальним актом. Таким чином про висунення обвинувачення особа дізналася лише після того, як було складено обвинувальний акт.

З огляду на те, що він не погоджувався із діями адміністрації установи, де відбував покарання, які прискіпливо ставилися до нього, провокували його, змушували його прибирати, знімаючи це на камеру, він вимагав надати йому право зателефонувати рідним, які могли запросити для здійснення його захисту адвоката.

Не зважаючи на законність вимог обвинуваченого, щодо залучення адвоката, слідчий призначив захисника від держави.

Адвокат ОСОБА_13 , як свідчать матеріали кримінального провадження, отримала обвинувальний акт, матеріали досудового розслідування, при цьому вона засвідчила, що її підзахисний відмовився від отримання обвинувального акту.

На час складання обвинувального акту і передачі його до суду ОСОБА_6 з матеріалами кримінального провадження ознайомлений не був і не мав обвинувального акту. Вказана обставина на думку колегії судів є істотним порушення процесуальних прав обвинуваченого.

ОСОБА_6 стверджував, що така його поведінка зумовлена діями спочатку працівниками установи де він утримувався, а потім і слідчого, який не надав йому можливості запросити захисника, а проти його волі призначив захисника від держави.

Про порушення його процесуальних прав обвинувачений розповідав суду, який не звернув увагу на активну позицію обвинуваченого.

Пунктом 262 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено про те, що право кожного обвинуваченого у скоєнні злочину на ефективний захист, наданий захисником, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду.

Суд, порушуючи право на захист, та справедливий судовий розгляд, при проведенні підготовчого судового засідання питання про отримання обвинувального акту ОСОБА_6 не з`ясував.

До цього ж судом не були виконані вимоги ч.2 ст.317 КПК України, за якою після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання.

Не з`ясувавши причини поведінки обвинуваченого, та на неналежну правову допомогу, суд призначив справу до розгляду.

Клопотання про ознайомлення із матеріали кримінального провадження було заявлено обвинуваченим ОСОБА_6 на стадії судового розгляду 28.09.2015 року. Відповідно до наданої розписки обвинуваченого ОСОБА_6 було ознайомлено із матеріалами провадження частково.

Як свідчить технічний запис судового засідання, лише 19.10.2015 року прокурором було заявлено про долучення до обвинувального акту доказів.

Судом клопотання було задоволено і захиснику, а на той час судом було задоволено клопотання обвинуваченого про неналежний захист його інтересів наданим державою захисником, замінив захисника, і надав йому докази обвинувачення.

Ухваливши порядок та об`єм дослідження доказів, суд, як убачається із технічного запису судового засідання, перейшов до безпосереднього дослідження наданих стороною обвинувачення доказів, тобто до допиту свідків.

У судовому засіданні 23.02.2016 прокурором було заявлено клопотання про залучення документів, яке суд задовольнив і долучив, як докази подані прокурором документи. При цьому суд заперечення сторони захисту, щодо неналежності та недопустимості доказів, відхилив, не мотивувавши своє рішення.

На переконання колегії суддів, клопотання сторони захисту суд відхилив не обґрунтовано, тим самим порушивши, як принцип змагальності сторін у кримінальному провадженні, так і право обвинуваченого на захист.

Сторона обвинувачення не обґрунтувала чому документи, які вони вважають доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 раніше не були надані стороні захисту та суду.

Зазначені обставини ставлять під сумнів належність і допустимість наданих доказів в сенсі ч.ч.10-12 ст.290 КПК України.

У наслідок наданих доказів, у подальшому, як свідчать матеріали кримінального провадження, була проведена зміна обвинувачення, а фактично було висунуто нове обвинувачення ОСОБА_6 .

Як зазначено в обвинувальному акті, формулювання первинного обвинувачення не відповідало диспозиції ст.391 КК України.

Засада змагальності у кримінальному провадженні передбачає, що кожна із сторін має право отримувати інформацію про факти та аргументи, якими володіє інша сторона, а також користуватися однаковими можливостями надання відповіді іншій стороні.

Прийнявши рішення про відмову у задоволенні клопотання адвоката щодо виключення із числа доказів, наданих стороною обвинувачення, не мотивувавши своє рішення, суд, також порушуючи принцип змагальності, відмовив у клопотанні сторони захисту про виклик свідка ОСОБА_14 .

Виходячи із вимог ст.370 КПК України, за якою судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів не може визнати, що вирок щодо ОСОБА_6 відповідає зазначеним вимогам.

Вирок суду базується фактично лише на показах працівників адміністрації виправної установи.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника розцінена судом як спосіб захисту, клопотання сторони захисту необґрунтовано відхилені, показам свідка ОСОБА_9 не дана оцінка, інші свідки, на виклику яких наполягала сторона захисту, допитані не були.

Відповідно до ч.ч.1,2, 6 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Рівність сторін перед судом є однією із складових справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п.37 рішення ЄСПЛ від 24.02.1998 року у справі «Бельзюк проти України») .

Вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду при якому суду необхідно взяти до уваги, що розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а ухвалене рішення за таких обставин буде вважатися незаконним з підстав невідповідності його ч.3 ст. 374 КПК України.

Доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 щодо його невинуватості колегія суддів не перевіряла з огляду на скасування вироку з підстав порушення органами досудового розслідування та судом вимог процесуального закону. Доводи щодо невинуватості ОСОБА_6 підлягають перевірці судом першої інстанції при новому судовому розгляді.

З огляду на те, що запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався, ніким із учасників кримінального провадження на стадії апеляційного розгляду справи не ініціювався, колегія суддів не вважає за можливе самостійно вирішувати це питання.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів
ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року, щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4