11-кп/775/474/2016(м)
264/679/16-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальне провадження №0000735 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, громадянина України, військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячого військову службу на посаді - номером обслуги кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдата, судимого: 1) 12 червня 2002 року Веселинівським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.ст.296,70,75,76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням (іспитовим строком два роки); 2) 04 вересня 2003 року Веселинівським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці; 3) 18 квітня 2006 року Веселинівським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; 4) 03 жовтня 2012 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.408 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за дезертирство за таких обставин:

17.03.2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України № 303/2014 оголошено часткову мобілізацію в Україні та відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» саме з 17 березня 2014 року в країні почав діяти особливий період, який діє по даний час.

06 вересня 2014 року ОСОБА_7 , призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку проходить у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат».

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 4 від 08 вересня 2014 року солдата ОСОБА_7 зараховано до складу військової частини і поставлено на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 67 від 01 червня 2015 року солдата ОСОБА_7 у зв`язку з переходом на новий штат № 04/171 з 01 червня 2015 року призначено на посаду номером обслуги кулеметного взводу роти вогневої підтримки.

Місцем тимчасової дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 на момент вчинення злочину солдатом ОСОБА_7 являється відповідна територія за адресою: АДРЕСА_2 , завод ім. Ілліча «цех механізації».

Проходячи військову службу у зазначеній військовій частині, солдат ОСОБА_7 , як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст.11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Військова дисципліна, відповідно до ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовим статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та наказів командирів.

Положеннями ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до вимог ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно статей 1,2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Одним з видів військової служби, відповідно до статті 2 Закону, є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Разом з тим, солдат ОСОБА_7 , через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.17,65 Конституції України, ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно з метою ухилитись від проходження військової служби повністю в особливий період, 29 травня 2015 року самовільно залишив місце несення служби.

Так, 29 травня 2015 року, солдат ОСОБА_7 був призначений в добовий наряд по контрольно-пропускному пункту військової частини польова пошта НОМЕР_1 . О 16 годині 00 хвилин на шикування нового добового наряду не з`явився, самовільно залишив місце несення служби, а саме відповідну територію за адресою: АДРЕСА_2 , завод ім. Ілліча «цех механізації» з метою ухилитися від військової служби повністю.

В період з 29 травня 2015 року по 08 червня 2015 року солдат ОСОБА_7 проводив час на власний розсуд у АДРЕСА_1 .

Розшуковими заходами командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_7 08 червня 2015 року вдалось розшукати у м. Маріуполь і доставити до місця тимчасової дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 , де солдатом ОСОБА_7 на ім`я командира військової частини було написано пояснення про причини самовільного залишення місця служби.

Однак, в той же день, 08 червня 2015 року солдат ОСОБА_7 , фактично не приступивши до виконання своїх службових обов`язків, користуючись неналежним контролем з боку командування військової частини, продовжуючи свій злочинний умисел на ухилення від військової служби повністю, знову самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 і в період з 08 червня 2015 року по 27 листопада 2015 року проводив час на власний розсуд в АДРЕСА_3 та за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 .

27 листопада 2015 розшуковими заходами відділення Військової служби правопорядку ІНФОРМАЦІЯ_3 місце знаходження солдата ОСОБА_7 було встановлено і останнього супроводжено до другого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 за змістом фактично просить вирок суду першої інстанції змінити, вказує, що висновки суду у вироку не відповідають фактичним обставинам провадження, він дійсно у зазначений у вироку час залишав військову частину, але умислу на ухилення від військової служби не мав, а діяв суто внаслідок збігу складних особистих обставин, що було погоджено з його командиром роти та керівництвом. Суд неповно дослідив докази у провадженні, не допитав усіх свідків за його клопотанням, а допитані свідки надали суду невірні свідчення. Також зазначає, що більшість документів в матеріалах кримінального провадження не відповідають дійсності, а кваліфікація кримінального правопорушення за ст.408 КК України є безпідставною, внаслідок чого суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про доведеність обвинувачення.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги та необхідність перекваліфікації його дій на ч.2 ст.407 КК України, думку прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставинах, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Цей висновок, зокрема, підтверджується показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він дійсно у зазначений у вироку час залишив військову частину.

Згідно показань свідків ОСОБА_8 (старшини батальйону), ОСОБА_9 (командира військової частини), ОСОБА_10 (заступника командира роти), ОСОБА_11 (заступника командира військової частини), солдат ОСОБА_7 був невідповідальним, недисциплінованим військовослужбовцем, який не бажав нести службу, зловживав алкогольними напоями та самовільно покидав неодноразово військову частину, висловлюючись про небажання служити. 29 травня 2015 року ОСОБА_7 пішов з військової частини, його розшукав та повернув офіцер ОСОБА_10 08.06.2015 року, після чого він 8 червня 2015 року, фактично не приступивши до виконання своїх службових обов`язків, ухиляючись від військової служби повністю, знову самовільно залишив територію військової частини і добровільно не повертався, а був розшуканий та затриманий тільки 27 листопада 2015 року в Миколаївській області.

Згідно показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , їм було відомо зі слів командування та військовослужбовців, що ОСОБА_7 був не задоволений станом військової армії та не бажав служити, під час служби на початку літа 2015 року ОСОБА_7 пішов з військової частини та не повернувся. Раніше також він уходив без належного дозволу декілька разів, але повертався, писав пояснювальні записки , вказуючи як причину сімейні обставини. Також характеризують ОСОБА_7 вкрай негативно.

Відповідно до листа Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25.04.2016 року № 2394, ОСОБА_7 06.09.2014 року звернувся до Мелітопольського Веселівського ОРВК, щодо призову його до Збройних Сил України за мобілізацією та був прийнятий на військовий облік після проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 . 06.09.2014 року йому було видано військовий квиток НОМЕР_2 та призвано до Збройних Сил України за мобілізацією у складі команди НОМЕР_1 .

Згідно листа командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 07 травня 2016 року, військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 06.09.2014 року призвано до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_7 за мобілізацією та з цієї ж дати його зараховано до списків військової частини польова пошта НОМЕР_1 . ОСОБА_7 є військовослужбовцем Збройних Сил України у званні «солдат». 21.09.2014 року солдат ОСОБА_7 прийняв військову присягу, про що міститься печать у військовому квитку останнього, та крім цього, його особистий підпис у списку особового складу штурмової роти НОМЕР_3 батальйону територіальної оборони. З військовими статутами та наказами солдата ОСОБА_7 ознайомлено його безпосередніми командирами.

Згідно обліково-послужної картки, форма № 6 до військового квитка та самого військового квитка серії НОМЕР_2 на ОСОБА_7 , з яких вбачається, що 06.09.2014 року обвинувачений призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 , з відміткою проходження військової служби НОМЕР_1 .

Як вбачається з рапортів командира роти ОСОБА_15 та чергового по батальйону ОСОБА_13 від 29.05.2015 року, що з 29.05.2015 року солдат ОСОБА_7 самовільно покинув військову частину та місце знаходження його не відомо.

Відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 12.06.2015 року № 149 «Про затвердження результатів службового розслідування», яким встановлено, що солдат ОСОБА_7 незаконно залишив розтошування військової частини 29.05.2015 року, а після прибуття в розташування частини 08.06.2015 року знов незаконно залишив її розташування, та необхідність направлення документів стосовно ОСОБА_7 до військової прокуратури для притягнення до відповідальності.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність у нього мети ухилитися від військової служби, залишення місця служби і військової частини в зв`язку з виключними сімейними особистими обставинами та з дозволу командирів, ретельно перевірялися під час судового розгляду та обґрунтовано визнані безпідставними і недостовірними, такими, що спростовуються зазначеними вище та іншими доказами, зумовленими позицією його захисту, із зазначенням відповідних мотивів їх неприйняття. Судом правильно було надано оцінку тим обставинам, що дозволу від командування на залишення військової частини у ОСОБА_7 не було, об`єктивних доказів на існування виключних особистих обставин, які б реально перешкоджали виконанню останнім своїх військового та конституційного обов`язків, тим більш в особливий період, суду не надано, в тому числі й свідком ОСОБА_16 , допитаним за клопотанням обвинуваченого під час апеляційного розгляду, сам факт того, що обвинувачений почав підтримувати стосунки з ОСОБА_17 та дитиною останньої, не спростовують ці висновки. Натомість, зазначені обставини, така свідома, наполеглива і послідовна поведінка з боку обвинуваченого, географія переміщення його по території держави, виключно примусове повернення до військової частини, свідчить саме про небажання ОСОБА_7 служити та мету ухилення від військової служби, що є складовою такого військового злочину, як дезертирство. А тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильну кваліфікацію його дій не є слушними.

За встановленими судом фактичними обставинами провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.408 КК України, оскільки ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 вчинив дезертирство, тобто самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, відповідають вимогам ст.ст.84-86 КПК України, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено в межах санкції Закону України про кримінальну відповідальність, відповідно до вимог ст.ст.50,65 КК України.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 3 серпня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області