АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1642/15-к Номер провадження 11-кп/786/29/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000149 щодо
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, з професійно-технічною освітою, одруженого, раніше не судимого

за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 14.09.2015 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_10 засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на п`ять років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Апелянт вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та безпосередньо дослідженим у судовому засіданні доказам, що потягло за собою ухвалення неправильного рішення щодо перекваліфікації дій винного з ч.1 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України. Вважає, що при призначенні покарання суд безпідставно застосував ст.69 КК України.

Просить постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В поданій потерпілим ОСОБА_8 апеляційній скарзі міститься прохання скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що незважаючи на те, що під час досудового розслідування та під час судового слідства були встановлені обставини, які підтверджують вчинення ОСОБА_10 саме вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України. Також судом не мотивовано та безпідставно застосовано до обвинуваченого ОСОБА_10 ст.69 КК України.

Крім того, вказав, що під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції були допущені істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, так як були порушені його права та права ОСОБА_12 як потерпілих, передбачені ст. ст. 56, 364 КПК України.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржили.

Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним та засуджений за кримінальне правопорушення, вчинене за наступних обставин.
18.04.2015 року, близько 16-00 год., ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зайшовши до кімнати свого будинку, за місцем свого проживання, по АДРЕСА_1 , виявив сплячого на дивані свого зятя ОСОБА_13 , 1974 року народження, який також перебував в стані алкогольного сп`яніння. Під час намагання ОСОБА_10 розбудити зятя між ними виникла сварка на грунті особистих неприязних стосунків, в ході якої ОСОБА_13 схопив ОСОБА_10 за голову, а останній, схопивши правою рукою кухонний ніж, який лежав поруч із диваном, умисно завдав ОСОБА_13 один неприцільний удар у ділянку грудної клітини зліва, чим згідно висновку судово медичної експертизи № 431 від 20.05.2015 року, спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження по критерію загрози для життя, що спричинили смерть ОСОБА_13 .. Причиною смерті ОСОБА_13 стала гостра крововтрата, яка розвинулась при сліпому проникаючому колото-різаному поранені грудної клітки з пошкодженням внутрішніх органів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача; прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 ; потерпілого ОСОБА_8 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги в частині скасування вироку суду через безпідставну перекваліфікацію дій обвинуваченого та застосування щодо нього ст.69 КК України, який просив при постановленні нового вироку за ч.1 ст.115 КК України призначити ОСОБА_10 покарання у виді 11 років позбавлення волі; заперечення обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження та перевіривши доводи поданих апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого.

За змістом ст.374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням, місця, часу, способу вчинення на наслідків кримінального правопорушення;статтю (частину статті)закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не виконав цих вимог закону, а тому доводи апеляційних скарг щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та безпідставною перекваліфікацією дій ОСОБА_10 на ч.2 ст.121 КК України колегія суддів вважає слушними, а вирок в цій частині таким, що підлягає скасуванню.

Так, висновки суду про заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , що спричинили його смерть саме обвинуваченим ОСОБА_10 ніким не оспорюються, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах і є вірними. Мотивуючи такі висновки, суд обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (в вироку суду помилково зазначена як « ОСОБА_16 »). Обвинувачений ОСОБА_10 також не заперечує проти того, що саме він наніс смертельне поранення потерпілому ОСОБА_13 , хоча і стверджує, що наніс удар ножем з метою захисту від дій останнього. З показань ОСОБА_10 , як із показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що ніхто, крім ОСОБА_10 не наносив поранень ОСОБА_13 .. Під час подій, які відбулися близько 16 год. 18.04.2015 року в помешканні обвинуваченого ОСОБА_10 ні у кого, крім нього самого не було ножа, яким спричинено смертельне поранення ОСОБА_13 .

Показання обвинуваченого та свідків в цій частині підтверджуються дослідженими в суді доказами. Зокрема, - протоколом огляду місця події від 18.04.2015 року згідно якого по АДРЕСА_1 на підлозі житлової кімнати біля дивану виявлено труп ОСОБА_13 з колото-різаним пораненням на передній поверхні грудної клітини зліва, на зовнішній поверхні покривала ближче до краю дивану виявлена пляма бурого кольору схожа на кров, в приміщенні кухні на столі виявлено кухонній ніж з нашаруванням речовини бурого кольору, схожої на кров (а.с.54-62); - висновком судово-медичної експертизи № 431 від 20.05.2015 року, згідно якого причиною смерті ОСОБА_13 стала гостра крововтрата, яка розвинулася при сліпому проникаючому колото-різаному пораненні грудної клітки з пошкодженням внутрішніх органів. Раньовий канал, загальною довжиною близько 13 см, має направлення спереду назад, дещо зліва направо. Об`єктивних судово-медичних даних про положення потерпілого в момент отримання тілесних ушкоджень та про взаємно розташування потерпілого та нападника немає. При судово-токсилогічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_13 виявлено етиловий спирт в концентрації 2,5 проміле, що стосовно живої особи відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння (а.с.133-135); - висновком медичного огляду зі змісту якого вбачається, що станом на 01.29 год 19.04.2015 року ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння (а.с70); - протоколом проведення слідчого експерименту від 26.05.2015 року в ході якого на місці перевірялись показання ОСОБА_10 , який показав, як після того як він розбудив ОСОБА_13 той встав з дивану та почав сунутися на нього з погрозами, схопив його долонею правої руки за голову, а лівою хотів схопити його за руку, в якій ОСОБА_10 тримав ніж. В цей момент ОСОБА_17 наніс удар ножем у ліву половину грудної клітки спереду, трохи зверху вниз, ззаду наперед, так що ніж увійшов в тіло майже перпендикулярно приблизно на глибину 10-15 см (а.с.79-85); - висновком експерта № 431-а від 28.05.2015 року згідно якого показання підозрюваного ОСОБА_10 дані ним 26.05.2015 року в ході проведення слідчого експерименту загадом не суперечать даним судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 в частині характеру, локалізації, кількості та механізму утворення тілесних ушкоджень (а.с.136); - висновками судово-медичних експертиз №№ 516, 203 згідно яких на фрагменті тканини(вказаному слідчим як виріз покривала) та на щоці клинка ножа знайдена кров людини (де виявлений антиген А), яка може походити від ОСОБА_13 (а.с.89-90,92-96); - висновком № 150-МК судово-медичної експертизи речових доказів, згідно якого на клаптику шкіри, з передньої поверхні грудної клітки зліва від трупу ОСОБА_13 виявлено коло-різане ушкодження яке утворилося від дії колючо-ріжучого предмету, клинок якого мав лезо з однієї сторони і найбільшу ширину слідоутворюючої частини на рівні занурень біля 15 мм. В області ушкодження на клаптику шкіри, виявлено забарвлення, що характерне для присутності сполук заліза. Дане коло-різане ушкодження могло утворитися від дії клинка ножа, наданого на експертизу (а.с.97-98);

Таким чином, по справі зібрано достатньо доказів, які викривають ОСОБА_10 як особу, внаслідок протиправних дій якої настала смерть потерпілого ОСОБА_13 .

Поклавши в основу вироку показання обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він не бажав смерті потерпілого суд дійшов висновку про заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Однак, колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що ОСОБА_10 вчинив не вбивство, а заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого є хибними та не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, спростовуючи доводи сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого на ст.118 КК України, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання обвинуваченого на те, що він перебував у стані необхідної оборони є безпідставними. При цьому суд послався на показання свідка ОСОБА_15 (дочки ОСОБА_10 ), яка близько 15.40 год перебувала в другій половині будинку (де проживали ОСОБА_14 з ОСОБА_13 ) та через стінку чула, як протягом короткого проміжку часу ОСОБА_10 щось крикнув, а ОСОБА_13 нецензурно вилаявся та все стихло. При цьому звуків бійки не було чутно. Також суд послався на показання експерта ОСОБА_18 , яка підтвердила в суді, висновок судово-медичної експертизи № 541 від 21.04.2015 року (а.с.137) та пояснила, що при огляді 19.04.2015 року вона не виявила у ОСОБА_10 яких-небудь тілесних ушкоджень.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду про те, що під час нанесення потерпілому смертельного поранення обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони та не перевищував її меж.

Хоча, в цій частині вирок суду ніким не оскаржений, колегія суддів апеляційної інстанції на підтвердження вище зазначених висновків суду першої інстанції вважає необхідним звернути увагу на те, що показання в суді обвинуваченого про реальну загрозу його життю нічим не підтверджуються. Натомість, як з показань обвинуваченого, так і з показань свідків як зі сторони обвинувачення, так і зі сторони захисту вбачається, що між потерпілим ОСОБА_13 , обвинуваченим та співмешканкою потерпілого (дочкою обвинуваченого), під час їх перебування в стані алкогольного сп`яніння часто відбувалися побутові сварки. При цьому загиблого ОСОБА_13 характеризували, як фізично сильну людину, яку краще не чіпати, оскільки в стані алкогольного сп`яніння він бував агресивним. В той же час, в тверезому стані він був гарним, люблячим та турботливим батьком для спільних з ОСОБА_14 дітей, був нормальним у спілкуванні з іншими людьми, в тому числі із ОСОБА_10 .

Доводи обвинуваченого про те, що загиблий ОСОБА_13 раніше неодноразово наносив йому та своїй співмешканці тілесні ушкодження об`єктивно нічим не підтверджуються, оскільки свідки сторони захисту (родичі та друзі обвинуваченого), які давали такі показання в суді знають про ці обставини тільки зі слів ОСОБА_10 та його доньки ОСОБА_14 .. Натомість, сам ОСОБА_10 та його донька пояснили, що з офіційними заявами до правоохоронних органів з цього приводу не звертались. Як вбачається з повідомлення начальника Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області від 28.05.2015 року, у Полтавському РВ відсутня інформація щодо заяв чи повідомлень від ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 щодо неправомірних дій з боку один одного (а.с.86).

Обгрунтовуючи перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, суд послався на те, що не доведено умислу обвинуваченого на позбавлення життя потерплого. До такого висновку, згідно вироку, суд прийшов виходячи з того, що обвинувачений наніс лише один удар. При цьому, ОСОБА_10 не маючи будь-яких перешкод для нанесення наступного удару, не будучи обізнаним про дійсну тяжкість заподіяного ним тілесного ушкодження, відразу ж припинив свої дії, хоча мав реальну можливість для їх продовження; не зникав з місця події; добровільно повідомив про подію своїм донькам. Також, на обґрунтування свого рішення щодо недоведеності умислу на позбавлення життя потерпілого суд зазначив, що нанесення удару ножем носило миттєвий та неприцільний характер, що свідчить про небажання обвинуваченого довести свої дії до кінця, якщо б такі дії були направлені на вбивство.

При цьому, як вбачається зі змісту вироку, пославшись на встановлені обставини справи, характер взаємин між обвинуваченим та потерпілим, які передували злочину, інтенсивність та послідовність дій, характер, локалізацію та механізм спричинення тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого після заподіяння тілесного ушкодження суд першої інстанції допустив помилку щодо кваліфікації злочинних дій обвинуваченого оскільки висновки суду з цій частині суперечать встановленим судом фактичним обставинам.

Колегія суддів, вважає хибними висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України, як умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Так, для відмежування умисного убивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю).

На думку колегії суддів, сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів, а саме: показання обвинуваченого та свідків про те, що між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_13 протягом тривалого часу на грунті вживання алкогольних напоїв виникали побутові сварки та склалися неприязні стосунки з приводу агресивної поведінки потерпілого підтверджують висновки суду щодо наявності між обвинуваченим та потерпілим конфліктної ситуації, яка передувала позбавленню життя ОСОБА_13 .

Все це у своїй сукупності дає підстави вважати, що ОСОБА_10 із значною силою наносячи удар ножем у життєво важливий орган - мав намір позбавити ОСОБА_13 життя. Доводи ОСОБА_10 про те, що вбивство ОСОБА_13 сталося випадково є неспроможними.

При цьому колегія суддів виходить не тільки з наслідків, які настали від злочинних дій ОСОБА_10 смерті ОСОБА_13 , а й з інших обставин.

Так, вирішуючи питання про спрямованість умислу ОСОБА_10 колегія суддів виходить з усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи засіб, за допомогою якого було нанесено смертельне ножове поранення потерпілому, цілеспрямованість його дій удар ножем в життєво важливий орган, поведінку обвинуваченого і потерпілого, яка передувала кримінальному правопорушенню, їх взаємовідносини.

Висновки суду про нібито відсутність будь-яких доказів того, що удар ножем був прицільним і спрямованим саме у життєво важливий орган є помилковими та спростовуються дослідженим колегією суддів апеляційного суду висновком судово-медичної експертизи № 431 від 20.05.2015 року. Так, зі змісту цього висновку вбачається , що раньовий канал бере свій початок раною по передній поверхні грудної клітки зліва, по середньо-ключичній лінії в 3-му між ребер`ї далі, переходячи крізь м`які тканини у 3-му між ребер`ї проникає в грудну клітку, проходить через верхівку верхньої долі лівої легені, далі пошкоджує висхідну частину дуги грудної аорти, де сліпо закінчується з крововиливами по ходу та периферії раньового каналу. Загальна довжина раньового каналу близько 13 см. Вищевказаний комплекс тілесних ушкоджень носить прижиттєвий характер, утворився від не менш чим однократної дії колючо-ріжучого предмету клинок якого мав лезо з однієї сторони і найбільшу ширину слідоутворюючої частини на рівні занурень біля 15 мм, стосовно живої особи носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію загрози для життя. Після отриманих тілесних ушкоджень потерпілий міг жити проміжок часу, що обраховується хвилинами.

За висновками судово-медичних експертиз всі внутрішні органи, розташовані в ділянці нанесення удару ножем, є життєво важливими. Напрямок ранового каналу та його глибина вказує на нанесення обвинуваченим удару ножем із достатньою силою, з розмаху, у ліву верхню частину грудної клітини потерпілого, тобто в життєво важливий орган.

За таких обставин, висновки суду про відсутність будь-яких доказів того, що удар був прицільним та спрямованим саме у життєво важливий орган та про відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_13 є неспроможними.

Сам ОСОБА_10 , а також свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснювали, що під час вчинення злочину ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Об`єктивно ця обставина підтверджується медичним висновком від 19.04.2015 року.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визнана обтяжуюча покарання обставина вчинення злочину особою що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг щодо нібито безпідставного визнання судом обставинами, що пом`якшують покарання винного щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Так, і в суді першої інстанції і під час апеляційного розгляду, обвинувачений дійсно щиро розкаюється, що від його дій загинула людина та готовий нести за це відповідальність. Та обставина, що під дією вжитого алкоголю та давніх образ на ОСОБА_13 обвинувачений ОСОБА_10 дещо спотворено сприймав ситуацію, яку поклав в основу своєї лінії захисту не означає відсутності у нього щирого каяття з приводу тяжких наслідків які настали. При цьому ОСОБА_10 не намагався нічого спотворити або будь-яким чином перешкоджати проведенню необхідних слідчих дій. Натомість, він приймав в них участь, чим активно сприяв розкриттю злочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо визнання такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 таких обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

В той же час, слушними є доводи апелянтів щодо безпідставного застосування судом положень ст.69 КК України при призначенні покарання. Так, правильно встановивши обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, а також характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим суд не дотримався вимог закону щодо умов призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України. Не обґрунтувавши належним чином, як цього вимагає закон, свого рішення суд ухвалив рішення про призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України. При цьому, як правильно наголошують апелянти, суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; наявність обставини, що обтяжує покарання винного; думки потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, а також того, що обвинувачений не вживав заходів для відшкодування шкоди потерпілим.

З урахуванням вище наведеного, доводи апелянтів в цій частині підлягають до задоволення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 щодо істотного порушення прав потерпілих під час судового розгляду, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що потерпілі були повідомлені про час і місце розгляду кримінального провадження, давали показання в суді, висловлювали свою думку щодо міри покарання винного. Хоча вони дійсно приймали участь не в усіх судових засіданнях, однак продовження розгляду кримінального провадження у відсутності потерпілих відбувалося лише за їх власним бажанням, яке вони висловлювали у відповідних заявах (а.с.47,48,144,145). За таких обставин, доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині колегія суддів вважає без підставними.

З урахуванням вище наведеного, апеляційні скарги в частині скасування вироку суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (неправильна кваліфікація дій обвинуваченого) та неправильним застосуванням судом Закону Україні про кримінальну відповідальність (безпідставне застосування ст.69 КК України) є обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначення йому покарання підлягає скасуванню з постановленням нового вироку на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

Таким чином, апеляційним судом встановлено та сукупністю доказів доведено, що близько 16 год. 18.04.2015 року ОСОБА_10 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , в ході сварки на грунті неприязних стосунків з ОСОБА_13 , який теж перебував у стані алкогольного сп`яніння, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_13 , взяв кухонний ніж, яким умисно наніс один удар у ділянку грудної клітки зліва, чим спричинив ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження по критерію загрози для життя, від яких ОСОБА_13 помер на місці події.

Дії ОСОБА_10 колегія суддів кваліфікує за ч.1 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 за ч.1 ст.115 КК України, у відповідності до статей 65-67 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть людини; дані про особу винного, який позитивно характеризується, раніше не судимий; встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Також при призначенні покарання колегія суддів враховує віктимну поведінку потерпілого з яким у обвинуваченого протягом тривалого періоду часу до трагічних подій склалися неприязні стосунки, які стали причиною сварки та вчинення обвинуваченим умисного вбивства.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.1 ст.115 КК України.

Саме такий розмір покарання, на думку колегії суддів, є необхідними та достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, підстав для призначення більш суворого розміру покарання, на якому наполягають апелянти, колегія суддів не вбачає, а тому їх апеляційні скарги підлягаю до часткового задоволення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись статтями 404,405,407,409,418,420 КПК України колегія суддів,

З А С У Д И Л А:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_13 частково задовольнити.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 14.09.2015 року щодо ОСОБА_10 частково скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді семи років позбавлення волі.

Початок строку покарання обраховувати з моменту затримання, а саме з 18.04.2015 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 18.04.2015 року по 15.04.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі

В іншій частині вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 14.09.2015 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення вироку суду апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.
С У Д Д І :

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21