Справа № 418/558/15-к
Провадження № 11-кп/782/95/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2016 р. м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської обл. апеляційну скаргу заступника прокурора Луганської обл. ОСОБА_8 на вирок Міловського райсуду Луганської обл. від 26.01.2016 р.,

в с т а н о в и в:
Цим вироком ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шахти Рос-

товської обл. Російської Федерації, громадянин

України, має неповну вищу освіту, одружений, на

утриманні має неповнолітню дитину, не працює,

раніше не судимий, зареєстрований

АДРЕСА_1 , проживає

АДРЕСА_2 ,

засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням пра-ва керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, перед-бачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 100 000 грн. моральної шкоди.

Питання про речові докази та судові витрати вирішені судом відповідно до чинного КПК України.

Вироком суду встановлено, що 30.07.2015 р. о 23 год. 40 хв. у смт. Мілове Луганської обл. Левченко, керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajеro Sport» р/номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Лу-начарського зі сторони центру населеного пункту в напрямку виїзду. В цей час по проїзній частині вулиці в зустрічному напрямку руху автомобіля по правій стороні краю проїзної частини рухався пішохід ОСОБА_11 . Під час руху водій автомобіля ОСОБА_9 , не зважаючи на те, що виникла безпека для руху та перешкода, яку він виявив коли побачив пішохода ОСОБА_11 , при цьому не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки свого транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху та об`їзду перешкоди та продовжив рухатися далі, при цьо-му мав об`єктивну та технічну можливість вжити будь-які заходи спрямовані на уникнення ДТП, швидкість не зменшив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 та з місця події зник.

Порушення ОСОБА_9 п. п. 2.10 та 12.3 Правил дорожнього руху України потягли за со-бою спричинення потерпілому ОСОБА_11 рани і садна обличчя, садна на тулубі і в області тазу, садна і синців на верхніх кінцівках, рани на правій кисті, рани і синця на верхній гомілці, пе-реламу грудини, множинних двосторонніх переламів ребер, переламу 5-го грудного хребця, роз-риву правого і лівого куполів діафрагми, розриву печінки, розриву селезінки, закритого переламу правої великоголінкової і правої малоголінкової кісток, закритого переламу правого стегна, які при житті мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпечності для життя від яких він помер на місці події. Отримані потерпілим ушкодження мають прижиттєвий характер і утворились незадовго до настання смерті, посмертних ушкоджень на трупі не встановлено.

В апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування вироку суду в зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обви-нуваченого через м`якість. Просить постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 пока-рання на ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керуван-ня транспортними засобами строком на 3 роки. Вважає, що судом кваліфікація дій ОСОБА_9 вста-новлена вірно та не оскаржується. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду Укра-їни від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при зві-льненні особи від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначати додаткове покарання, яке підлягає реальному виконанню, про що суд зазначає в резо-лютивній частині вироку. Суд першої інстанції не зазначив від якого саме призначеного покаран-ня він звільнив ОСОБА_9 , тим самим звільнивши його як від основного, так і від додаткового по-карання, таким чином суд не застосував закон, який підлягає застосуванню. Також зазначає, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнь-ого руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами від 19.12.2008 р. при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК Укра-їни суди мають врахувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених осо-бою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, ставлення її до порушень та поведінку після вчинення злочину. Судом не взято до уваги те, що ОСОБА_9 перебуваючи в тве-резому стані, зник з місця події, не вжив можливих заходів для надання первинної медичної допо-моги потерпілому, не викликав швидкої допомоги, міліції, що значно обтяжує покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 зазначає, що прокурор не зовсім об`єктивно та повно послався на п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопо-рушення на транспорті» зі змінами від 19.12.2008 р., оскільки в зазначеній постанові вказано на те, що необхідно також враховувати вину інших причетних до цього осіб (пішоходів, водіїв транспор-тних засобів, працівників відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію, тощо), а та-кож обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного. В судовому засіданні встановлено, що медичний працівник, якого викликав ОСОБА_9 , вживав заходи по реанімації по-терпілого, а також приймав участь у виклику швидкої допомоги. Крім того, зазначає, що ОСОБА_9 визнав провину в повному обсязі, щиро покаявся, частково відшкодував моральну шкоду дружині потерпілого в сумі 10 000 грн. та повністю відшкодував матеріальну шкоду в розмірі 95 000 рублів РФ, що на той час склало майже 40 000 грн., а також зазначає, що у ОСОБА_9 на утриманні є мало-літня дитина, він раніше не судимий, вважає вирок суду законним та обґрунтованим. Просить за-лишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора, яка повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її по зазначеним в ній підставам та винести новий ви-рок, яким замість 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засоба-ми строком на 1 рік із застосуванням ст. 75 КК України призначити за ч. 2 ст. 286 КК України бі-льш суворе покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та з позбавленням права керувати тран-спортними засобами строком на 3 роки, вислухавши захисника ОСОБА_6 , який просив за-лишити вирок без змін, а апеляцію прокурора без задоволення, засудженого ОСОБА_9 , який запе-речував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок без змін, пе-ревіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішен-ня суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи, висновок про вину-ватість ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, підтверджується зібраними та перевіреними в порядку ст. 349 КПК України доказами, яким дана вірна та об`єктивна оцінка та не оскаржується у апеляційній скарзі.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинувачен-ням ОСОБА_9 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого та потерпілу ОСОБА_10 і за згодою всіх учасників процесу визнав недоціль-ним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, апеляційний суд, відповідно до ст. 404 ч.1 КПК України, не пере-віряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 ч. 1 КПК України докази не дослід-жувались.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості злочину та особі винного внаслідок м`якості, то апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчини-ла злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до п. п. 20 та 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі зло-чини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допуще-них особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а та-кож обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, щиро розкаявся, має позитивну характеристику за місцем мешкан-ня та молодий вік, вперше притягується до кримінальної відповідальності, керував автомобілем у тверезому стані, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працював. При цьому обставин, що обтяжують покарання, судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до довідки від 6.05.2015 р. № 926010177 ОСОБА_9 є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, у липні 2015 р. з родиною мешкав у смт. Мілове Луганської обл., а на час апеляційного розгляду у м. Харкові.

24.09.2014 р. у м. Харкові ОСОБА_9 зареєстрував шлюб з ОСОБА_12 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_13 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 в повному обсязі добро-вільно відшкодував заподіяні потерпілій матеріальні збитки на поховання загиблого в розмірі 95 000 карбованців РФ (розписка від 28.08.2015 р.). Крім того, ОСОБА_9 добровільно відшкодував заподіяну потерпілій моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. ( розписки від 22.12.2015 р. та 18.08.2016 р.), які були досліджені апеляційним судом під час розгляду, проте судом першої інста-нції ця обставина взагалі не була врахована при призначенні покарання обвинуваченому. На дум-ку апеляційного суду, зазначена обставина має бути визнана у якості пом`якшуючої покарання об-винуваченого обставини, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

Апеляційний суд також враховує позицію заст. нач. Міловського відділу Старобільської місцевої прокуратури Луганської обл. ОСОБА_14 в суді першої інстанції, а саме те, що прокурор просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням вимог ст. ст. 75 та 76 КК України.

Апеляційний суд враховує і те, що вчинений обвинуваченим злочин за формою вини є нео-бережним, а пішохід ОСОБА_11 (постраждалий) з пішоходом ОСОБА_15 , відповідно до обвинувального акту, рухався в зустрічному напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 , по правому, у напрямку свого руху, краю проїзної частини, чим також допустив порушення п. 4.1. Правил дорожнього руху України.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляції прокурора про те, що при призначенні покарання та підстав для застосування ст. 75 КК України, суд першої інстанції не по-вністю врахував ту обставину, що ОСОБА_9 , на думку прокурора, втік з місяця пригоди.

З пояснень ОСОБА_9 в суді першої інстанції випливає, що після наїзду на пішохода він зу-пинив автомобіль, вийшов з машини і побачив, що один з пішоходів лежить на землі. Дуже роз-хвилювався, самостійно не зміг викликати «швидку допомогу», але зміг зателефонувати своїй знайомій жінці, яка працює на «швидкій допомозі» і котра дуже швидко приїхала на місце події і констатувала смерть пішохода. Це повідомлення спричинило для нього ще більше хвилювання і саме з цієї причини він покинув місце події. Аналогічні свідчення надав ОСОБА_9 під час апеляці-йного розгляду і вони не спростовуються іншими доказами, які були досліджені у суді першої інс-танції.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику приз-начення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. (з послідуючими змінами), з ура-хуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу підсудного судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро ро-зкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Також, апеляційний суд при вирішенні питання щодо призначення покарання обвинуваче-ному враховує думку потерпілої, яка наполягала на відшкодуванні обвинуваченим їй моральної шкоди, що за умови реального відбування обвинуваченим покарання у місцях позбавлення волі можливо виконати тільки на протязі тривалого часу. Крім того, призначення реального відбування покарання обвинуваченому може призвести до переміщення його родини на непідконтрольну Уря-ду України території Луганської області.

На підставі викладеного, апеляційний суд, враховуючи конкретні обставини провадження, враховуючи тяжкість злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, обставини, що по-м`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, поведінку після вчинення правопорушення, добровільне часткове відшкодування заподія-ної шкоди, він є єдиним годувальником в сім`ї, вчинення злочину з необережності, вважає, що ви-правлення обвинуваченого ОСОБА_9 , попередження нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції від суспільства, а тому суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про звільнення, на підставі ст. 75 КК України, від відбування основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, з випробуванням, проте в умовах належного контролю за його поведінкою, з по-кладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були об-грунтовано застосовані вимоги ст. 75 КК України та звільнено обвинуваченого від відбування по-карання з іспитовим строком, а тому підстави для задоволення апеляції прокурора в цій частині відсутні.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляції прокурора в тій частині, в якій він вказує на те, що суд першої інстанції у резолютивній частині вироку не зазначив від якого саме призначеного покарання звільнив обвинуваченого від основного, чи додаткового.

Виправлення такої помилки, про що цілком слушно вказано у апеляції прокурора, можливе тільки шляхом ухвалення нового вироку, тому що воно стосується призначення покарання (звіль-нення від додаткового покарання), але під час апеляційного розгляду встановлено, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, передбачені ч. 1 ст. 420 КПК України, відсутні, а тому і в цій частині апеляція прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л и в :
Вирок Міловського райсуду Луганської обл. від 26.01.2016 р. стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Луганської обл. ОСОБА_8 залишити без задо-волення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо у Вищий спеціалізований суд України з розг-ляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді