АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
перекладача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0011570 за апеляційними скаргами прокурора у провадженні та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі (Грузія), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в Україні, раніше судимого:

- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року за ч. 1 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, за ч. 3 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю цих злочинів на 1 рік позбавлення волі, який вироком Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2015 року скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок з призначенням ОСОБА_8 на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 296 КК України, у виді 3 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/47/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України Доповідач ОСОБА_1
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кутаїсі (Грузія), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 12.03.2014 року Ворошиловським районним судом м. Донецька за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 1020 грн.,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року:

- ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, покарання, призначеного за вироком Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.

Цим ж вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 15 жовтня 2014 року приблизно о 23 год. 30 хв. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , який є особою, що раніше вчинила розбій, перебуваючи поблизу станції Київського метрополітену «Університет», що розташована на бульварі Т. Шевченка в м. Києві, звернули увагу на кіоск з продажу квітів, розташований на пішохідній зоні вздовж бульвару, в якому знаходилась продавець ОСОБА_12 . Вважаючи, що у ОСОБА_12 можуть знаходитись гроші та цінності, у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на вчинення нападу на потерпілу, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, з метою заволодіння чужим майном, а саме - грошима, що знаходилися у вказаному кіоску та перебували у віданні потерпілої ОСОБА_12 , та таким чином ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вступили в попередню змову щодо вчинення зазначеного кримінального правопорушення.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи спільно та узгоджено, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу, зайшли до зазначеного кіоску, при цьому ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 предмет, схожий на ніж. Після цього, ОСОБА_8 , діючи узгоджено із ОСОБА_9 , почав погрожувати ОСОБА_12 предметом, схожим на ніж, що остання сприйняла, як реальну загрозу для її життя та здоров`я, та намагався відібрати у ОСОБА_12 , належний їй мобільний телефон «Nokia 6303», вартістю 500 гривень, проте спроба виявилася невдалою, оскільки потерпіла пручалася та захистила свою власність. В той же час, ОСОБА_9 намагався заволодіти іншим майном, а саме, грошима в сумі 1400 гривень, які знаходились в приміщенні кіоску в тумбочці, та, забравши картонну коробку з вказаною сумою грошових коштів і сховавши її під власною курточкою, залишив приміщення кіоску з продажу квітів. ОСОБА_8 , сховавши предмет, схожий на ніж, через деякий час, в свою чергу, також залишив місце вчинення кримінального правопорушення. Проте, внаслідок дій ОСОБА_13 , спрямованих на перешкоджання вчиненню кримінального правопорушення, ОСОБА_9 на вулиці випустив картонну коробку з викраденими грошовими коштами на асфальт, у зв`язку з чим, грошові кошти в сумі 1400 гривень було повернуто власнику.
А всього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили розбійний напад з метою заволодіння майном ОСОБА_12 , а саме мобільним телефоном «Nokia 6303», вартістю 500 гривень, та грошовими коштами в сумі 1400 гривень, що перебували у віданні останньої, тобто на загальну суму 1900 гривень.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинувачених, посилається на невідповідність призначеного судом ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 внаслідок його м`якості і просить скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднати покарання, призначене за вироком Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, призначивши остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд, призначаючи міру покарання ОСОБА_8 , недостатньо врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, наслідки, завдані діями обвинуваченого, та призначив йому надто м`яке покарання, що суперечить тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, а також те, що суб`єктивна сторона даного злочину виражається в прямому умислі та корисливій меті, і ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вже вчинила розбій, повністю усвідомлював, що вчиняє кримінально каране діяння, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, суд, аналізуючи дані про особу ОСОБА_8 , не приділив належної уваги тому, що обвинувачений не працює та не намагається влаштуватися на роботу, не має постійного місця проживання, тобто не має міцних соціальних зв`язків та постійного джерела доходу, і маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став, та вчинив новий, тяжкий умисний злочин, що свідчить про нехтування ОСОБА_8 правилами та законами встановленими у суспільстві та його стійку антисоціальну поведінку.

Тому, з урахуванням тяжкості та обставин злочину, особи обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку апелянта, для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів необхідним є більш суворе покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду несправедливим, просить його скасувати та постановити виправдувальний вирок.

Свої вимоги аргументує тим, що він не вчиняв злочину, за який його засуджено, а докази, надані прокурором, не доводять його винуватість та не можуть бути використані як докази його винуватості.

Зокрема, викликає сумнів законність отримання, як доказу, СD-диску з відеозаписом з камери відеоспостереження кіоску, оскільки невідомо і в справі не зазначено, хто передав, чи де був вилучений цей диск, тим більше, що даний кіоск не має сертифікату, ліцензії або дозволу на відеоспостереження, а сама відеокамера не була зареєстрована у відповідних органах і нікому невідомо про її наявність або відсутність в ньому.

Що стосується показань потерпілої, то при проведенні впізнання вона впізнала його не за зовнішністю, а по одягу, описуючи при цьому інший одяг злочинця, ніж той, в чому був одягнутий він, і в судовому засіданні вона вказала, що не бачила його і не запам`ятала обличчя, що, на його думку, свідчить про те, що потерпілій показали та вказали, кого потрібно впізнати і що казати, тим більше, що з її слів вона в день злочину вжила декілька пляшок енергетичного напою, який викликає збудження та галюцинації, а тому її показання не повинні братися до уваги.

Те ж саме стосується і показань свідка, який на секунду зіткнувся зі злочинцем, при цьому обличчя останнього не освітлювалося, вибив у нього з рук коробку з грошима, а через півроку впізнав його на суді.

Також не є доказом його вини і куртка «Атлантис», оскільки не відомо, звідки вона взялась та хто її вилучив, та не доведено, що в цю куртку був одягнутий злочинець та що вона належить йому, і не вказує на його вину і вилучений телефон «Нокіа», який належить ОСОБА_14 , з якого, на думку сторони обвинувачення, він дзвонив ОСОБА_15 , так як ніхто не поцікавився, з якого номеру він йому дзвонив, чи взагалі дзвонив, та де відповідні роздруківки дзвінків.

Крім того, звертає увагу на те, що ОСОБА_14 в суді не допитували, хоча вона і приходила в суд, а якщо її і допитали під час попереднього розслідування, то вона не володіє ні російською, ні українською мовами.

Тому просить врахувати всі ці обставини і постановити виправдувальний вирок, врахувавши при цьому те, що, крім неповнолітнього сина, у нього також є дружина з малолітньою донькою, які на даний час знаходяться у зоні АТО та з нетерпінням чекають його звільнення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який, підтримавши подану ним апеляційну скаргу, просив закрити щодо нього кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення, та заперечував проти апеляційної скарги прокурора, а також пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та захисників, які, підтримуючи апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_8 ще й, як особою, яка раніше вчинила розбій, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України, і в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину з огляду на повне невизнання ним своєї вини.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у справі і які змістовно наведені у вироку.

Зокрема, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні за попередньою змовою із ОСОБА_8 нападу на ОСОБА_12 з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_12 в суді першої інстанції про те, що вона неофіційно працює продавцем квітів у кіоску, який знаходиться неподалік станції метро «Університет», що по бульвару Т.Шевченка у м. Києві, та тільки у нічну зміну. 15 жовтня 2014 року приблизно о 23 годині 30 хвилин до приміщення кіоску зайшло двоє раніше невідомих їй чоловіків кавказької зовнішності, як вона дізналась у подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , і останній, зайшовши до приміщення кіоску, обійшов ОСОБА_8 та одразу сказав, щоб вона закрила рота. У цей момент у нього у правій руці вже знаходився ніж, при цьому він прикривав обличчя лівою рукою тому, що він, зайшовши до кіоску, побачив камеру відеоспостереження. Побачивши ніж, вона одразу почала кричати і дуже злякалася за власне життя, але на її крик нападники ніяк не реагували. Після чого, ОСОБА_8 забрав у ОСОБА_9 ніж та, тримаючи його у правій руці, почав робити жести, начебто хоче вдарити її ножем, а в цей момент своєю лівою рукою намагався вирвати у неї з правої руки її мобільний телефон «Nokia 6303», який вона йому не віддала та почала відштовхуватися. В цей момент біля неї на столі знаходився енергетичний напій «Гладіатор», яким вона одразу почала обливати ОСОБА_8 , який перед нею розмахував ножем. Після цього ОСОБА_9 почав смикати за ручки шухляду, яка була зачинена на ключ, та вирвав її зі столу, де побачив гроші в сумі приблизно 1 400 грн., які знаходилися у картонній коробочці, та були зароблені нею з 20 години у ході продажу квітів. Після чого, він одразу з шухляди забрав картону коробочку з грошима та направився на вихід з кіоску. У цей час ОСОБА_8 , тримаючи її, продовжував розмахувати ножем, погрожуючи його застосуванням, а також наполягав на тому, щоб вона припинила кричати та віддала йому мобільний телефон. Коли вона знаходилася у кіоску разом із ОСОБА_8 , вона побачила, що невідомий їй хлопець б`є ногами ОСОБА_9 , який вийшов з приміщення кіоску з картонною коробкою в руках, та щось кричить. У цей момент ОСОБА_8 також це побачив та одразу швидкою ходою вийшов із приміщення кіоску. Вийшовши з кіоску, вона побачила, що неподалік від входу лежить коробка, поряд з якою знаходилися гроші. Піднявши їх, вона занесла все до кіоску, де, перерахувавши, встановила, що всі гроші на місці та нічого не зникло. Хлопця, який ногою вибив у нижчого чоловіка коробку з грошима, звати ОСОБА_16 . Також, вийшовши з кіоску, вона побачила, що ті два нападники зустрілися на проїжджій частині, де одразу після цього побігли в бік універмагу «Україна».
При цьому, потерпіла ОСОБА_12 не лише в судовому засіданні прямо та впевнено вказала на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як на осіб, що скоїли відносно неї розбійний напад, але ще й 21 жовтня 2014 року, відповідно до даних протоколу пред`явлення особи для впізнання, під час проведення зазначеної слідчої дії за участю понятих, серед пред`явлених їй фотозображень чоловіків кавказької зовнішності впізнала та вказала на фото ОСОБА_8 , як на особу, яка 15 жовтня 2014 року вчинила розбійний напад на неї. (т. 1 а.п. 229-231).

- показаннях свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснював, що в один з вечорів осені або на початку зими 2014 року, приблизно о 23 годині 15 хвилин, після закінчення роботи, перебуваючи поблизу станції метро «Університет» напроти кіоску з продажу квітів, він звернув увагу, що в даному кіоску, який має скляний фасад та через це видно, що в ньому відбувається, двоє чоловіків застосовували насильство до дівчини, яка кричала та пручалася, благала про допомогу. Він зрозумів, що двоє чоловіків вчиняють злочин, і з метою допомогти дівчині, підбіг до вхідних дверей кіоску, звідки вийшов один з нападників, а саме - ОСОБА_9 , якому він крикнув: «Що ви робите?» і при цьому вдарив його ногою. Той одразу забіг назад в кіоск, після чого знову вибіг, а за ним вибіг і інший, а саме ОСОБА_8 , на голові якого була шапочка. Він ще декілька разів намагався вдарити нападників ногою, внаслідок чого в одного з них вибив коробку з грошовими коштами, яка впала біля кіоску, після чого нападники втекли, а потерпіла ОСОБА_12 , яка була в пригніченому стані, плакала та трусилася, зібрала гроші та разом з коробкою занесла їх до кіоску. Після цього, він викликав співробітників міліції та намагався заспокоїти потерпілу.

При цьому свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні чітко та впевнено підтвердив, що саме обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 15 жовтня 2014 року вчинили напад на продавця квітів - потерпілу ОСОБА_12 , очевидцем якого він став.

Зазначені показання потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , всупереч тверджень в апеляційній скарзі ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_9 в сукупності з іншими доказами, оскільки вони є логічними і послідовними та об`єктивно підтверджуються іншими доказами у провадженні, а саме даними, що містяться у:

- протоколі огляду місця події від 16 жовтня 2014 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого в ході огляду приміщення торгівельного кіоску з продажу квітів, розташованого поблизу станції метро «Університет» у місті Києві, в одній з шухляд столу в картонній коробці виявлено грошові кошти на суму близько 1400 гривень, та встановлено наявність камер відеоспостереження (т. 1 а.п. 187-192).

При цьому даний протокол складено в день події 16.10.2014 року з дотриманням вимог ст.ст. 110, ч. 3 ст. 214, 223 КПК України, а та обставина, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань не одразу після завершення огляду, а лише 21.10.2014 року, що було зумовлено зверненням саме цього дня потерпілої ОСОБА_12 із заявою про злочин (т. 1 а.п. 186), як підстави для внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку здійснення досудового розслідування, не дає підстав для визнання його таким, що отриманий з порушенням порядку, встановленого кримінальним процесуальним законодавством України, тобто - недопустимим доказом.

- протоколі перегляду відеозапису, що міститься на компакт-диску DVD-R, об`ємом 4,7 GB, який був переглянутий і у судовому засіданні за участю сторін судового провадження, в ході чого встановлено, що він містить відеозапис події вчинення 15 жовтня 2015 року розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_12 , в т.ч. і наявність предмету, схожого на ніж, спочатку в руках ОСОБА_9 , а потім - ОСОБА_8 , що підтверджує показання ОСОБА_12 про погрози нападників щодо застосування насильства, небезпечного для її життя та здоров`я (т. 1 а.п. 207-214, 216, т. 2 а.п. 46).

При цьому, як було встановлено судом, даний відеозапис був наданий слідству власником квіткового кіоску, що підтверджується заявою ОСОБА_17 , в якій останній пояснив, що в приміщенні торгівельного кіоску, що знаходиться по АДРЕСА_4 , та ззовні постійно здійснюється відеозапис та надав при цьому слідчому диск DVD-RW, об`ємом 4,7 GB, на якому міститься відеозапис з камер внутрішнього та зовнішнього спостереження за період часу з 23 год. 45 хв. по 23 год. 48 хв. 15 жовтня 2014 року (т. 1 а.п. 215).
Отже, даний відеозапис, як такий, що відповідає критеріям правових ознак доказу речового доказу, на підставі якого суд може встановити наявність фактів та обставин, які прямо вказують на винуватість обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_12 , оскільки їх можливо чітко ідентифікувати при перегляді відеозапису, тобто є належним доказом, і був добровільно наданий стороні кримінального провадження, що виключало необхідність у застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження для їх отримання, а відтак, як отриманий слідством в порядку ч. 2 ст. 100 КПК України, є і допустимим доказом, всупереч твердженням ОСОБА_9 .

Доводи ж ОСОБА_9 про відсутність сертифікату, ліцензії або дозволу на здійснення відеоспостереження в даному кіоску та й реєстрації відеокамери у відповідних органах і необізнанність для громадян про здійснення у кіоску відеоспостереження не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_9 усвідомлював, що здійснюється відеоспостереження, оскільки, зайшовши до кіоску прикривав обличчя рукою, на що вказала і потерпіла ОСОБА_12 , тобто це спостереження не було прихованим, а, отже, відеозапис, отриманий в такий спосіб, не може бути визнаний таким втручанням у приватне життя, яке б було незаконним, навіть за відсутності сертифікату, ліцензії або дозволу на здійснення відеоспостереження, враховуючи ініціативний характер дій власника кіоску, їх мету та цілеспрямованість при встановленні відеоспостереження для фіксування певних даних.

- протоколі огляду місця події від 23 жовтня 2014 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого слідчим СВ 4-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в приміщенні свого службового кабінету було оглянуто та вилучено у ОСОБА_18 , яка проживає в АДРЕСА_5 , куртку темно-синього кольору, яка зі слів останньої належить рідному брату її чоловіка, а саме громадянину ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 193-195).
- протоколі огляду предметів від 24 жовтня 2014 року, відповідно до якого слідчим СВ 4-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в приміщенні службового кабінету було оглянуто куртку темно-синього кольору «ATLANTIK», яку визнано речовим доказом та в яку, відповідно до даних відеозапису з камери відеоспостереження, розташованій у квітковому кіоску, під час вчинення кримінального правопорушення був одягнутий саме ОСОБА_9 ( т. 1 а.п. 203-205).

- протоколі огляду предметів від 21 жовтня 2014 року, відповідно до якого слідчим СВ 4-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в приміщенні службового кабінету було оглянуто належний ОСОБА_12 мобільний телефон «Nokia 6303», ІМЕІ: НОМЕР_1 , що визнаний речовим доказом та яким намагалися заволодіти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час вчинення розбійного нападу (т. 1 а.п. 217-221).

Тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 , з урахуванням ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який раніше судимий, потребує протинаркоманічного лікування і має неповнолітнього сина ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, і є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.
Враховуючи всі зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання, то вони не заслуговують на увагу.

З вироку суду вбачається, що при призначені ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції також дотримав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України.

Зокрема, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, особу ОСОБА_8 , котрий раніше судимий і потребує протинаркоманічного лікування, а обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, відсутні, і призначив йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, що передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, та в такому ж розмірі його пропонує призначити в апеляційній скарзі і прокурор.

Також з урахуванням того, що злочин відносно потерпілої ОСОБА_12 обвинуваченим ОСОБА_8 було вчинено 15.10.2014 року, тобто до постановлення вироку Апеляційним судом міста Києва 29.01.2015 року, яким було скасовано вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок з призначенням ОСОБА_8 на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 296 КК України, у виді 3 років позбавлення волі, суд першої інстанції правильно, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, та покарання, призначеного за вироком Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, призначив остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.

Прокурор же в своїй апеляційній скарзі фактично просить призначити на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна за рахунок приєднання більшої частини покарання, призначеного за вироком Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, однак жодного обґрунтування такої своєї позиції в апеляційній скарзі не приводить, а, відтак, визнаючи апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року відносно ОСОБА_8 підлягає зміні в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 70 КК України в частині зарахування у строк покарання частково відбутого покарання за попереднім вироком.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року ОСОБА_8 був засуджений ч. 1 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 1 рік позбавлення волі, за ч. 3 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 1 рік 6 місяців обмеження волі, та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю цих злочинів остаточно визначено йому покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 1 року позбавлення волі, строк відбування якого відраховувався з 31.07.2013 року, та у зв`язку з відбуттям призначеного судом покарання ОСОБА_8 був звільнений з-під варти.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2015 року скасовано вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок з призначенням ОСОБА_8 на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 296 КК України, у виді 3 років позбавлення волі.

А, відтак, у строк покарання ОСОБА_8 , призначеного за даним вироком, підлягає зарахуванню строк тримання його під вартою за вироком Святошинського районного суду м. Києва в період з 31.07.2013 року по 31.07.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у провадженні та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року відносно ОСОБА_8 змінити.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання, строк тримання його під вартою за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року, який вироком Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2015 року скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок з призначенням ОСОБА_8 на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 296 КК України, у виді 3 років позбавлення волі, з 31.07.2013 року по 31.07.2014 року.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:

___________________ ____________________ _____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3