Справа № 738/1248/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/855/2016
Категорія - кримінальні Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року,

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що дані щодо особи засудженого та аналіз його поведінки за весь період відбування покарання не вказують про те, що він став на шлях виправлення, в зв`язку з чим його клопотання про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Менського районного суду, постановити нову та застосувати щодо нього положення ст. 81 КК України, звільнивши умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з 28 серпня 2014 року він має одне заохочення, хоча повинен мати два, крім того, має позитивні характеристики. Зазначає, що окрім того, що він не працював немає жодних підстав для відмови йому в умовно-достроковому звільненні. Наголошує на тому, що не працював він не з власної вини, а з тих причин, що адміністрація виправного закладу не змогла забезпечити його роботою, не зважаючи на те, що він особисто звертався до керівництва з пропозиціями щодо залучення його до роботи. Просить прийняти до уваги, що робити у швейному цеху, куди його було направлено адміністрацією, він не мав можливості, у зв`язку із наявними у нього рядом захворювань, які в умовах виправного закладу тільки погіршились. Просить також звернути увагу на те, що з вересня 2013 року він не має жодних зауважень з приводу поведінки, беззаперечно виконує всі вказівки адміністрації установи щодо підвищення загальноосвітнього рівня. Вважає, що ним відбутий вже достатньо довгий термін ув`язнення і він може бути умовно-достроково звільнений.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив скасувати увалу місцевого суду та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, думку захисника який підтримав апеляційні вимоги засудженого в повному обсязі та просив про їх задоволення, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 2 статті 81 КК України 1960 року, пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 26 квітня 2002 року „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

На думку колегії суддів, суд, при розгляді клопотання, дотримався вказаних вимог Закону, належним чином дослідив наявність необхідних умов для умовно-дострокового звільнення засудженої та обґрунтував свою відмову у задоволенні подання переконливими доводами.

При цьому, розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення суд достатньо перевірив сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про умовно-дострокове звільнення, а також врахував тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений колегію суддів апеляційного суду м. Києва 25 травня 2011 року за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. 1, 115 ч. 1, 263 ч. 1, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Ухвалою Сосницького районного суду Чернігівської області 06 травня 2016 року у строк покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 30 жовтня 2008 року по 30 січня 2012 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

Початок строку відбуття покарання рахується з 30 жовтня 2008 року, кінець строку покарання визначено 29 липня 2018 року.

На час розгляду клопотання судом першої інстанції ОСОБА_6 відбув 3/4 частини призначеного судом покарання.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням мотивувальної частини ухвали суду в тій частині, що фактичне відбуття зазначеного в Законі строку покарання це формалізована підстава для умовно-дострокового звільнення. Зокрема, умовно-дострокове звільнення, дійсно, можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. В той же час, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З матеріалів справи та характеристики вбачається, що ОСОБА_6 в Менській виправній колонії відбуває покарання з 18 травня 2015 року і по теперішній час. За час відбування покарання в секторі максимального рівня безпеки за порушення встановленого порядку відбування покарання отримав чотири стягнення, які на час розгляду клопотання погашені у встановленому законом порядку за строками давності. При цьому, ОСОБА_6 не перебував на профілактичних обліках в установі.

Наказом № 93 від 04 липня 2012 року був працевлаштований робітником майстерні установи дільниці по виготовленню кошиків у секторі максимального рівня безпеки. До поставлених завдань ставився сумлінно, трудової дисципліни не порушував, дотримувався техніки безпеки, однак, в зв`язку з виробничою необхідністю був звільнений.

Крім того, ОСОБА_6 приймав активну участь у роботах з благоустрою установи та поліпшенню житлово-побутових умов установи та сектору, за проведення ремонтних робіт був заохочений правами начальника установи.

На підставі протоколу № 4 від 02 березня 2016 року засідання Апеляційної комісії ДПтС України з питань розподілу, направлення та переведення засуджених до позбавлення волі, ОСОБА_6 16 березня 2016 року переведено з приміщення камерного типу сектору максимального рівня безпеки при Менській ВК-91 до дільниці ресоціалізації середнього рівня безпеки. За час перебування у дільниці порушень установленого порядку відбування покарання не допускає, розпорядку дня дотримується під контролем.

На час розгляду клопотання, наказом від 13 травня 2016 року працевлаштований робітником швейної дільниці підприємства установи. ОСОБА_6 до поставлених робіт відноситься із зацікавленістю, проходить первинну професійну підготовку, поставлені завдання виконує під контролем майстра.

Сумлінне ставлення до праці насамперед передбачає, що особа постійно бере участь у суспільно-корисній праці та добросовісно виконує трудові обов`язки, покращує кількісні та якісні показники виконуваної роботи, підвищує виробничу кваліфікацію, прагне до вдосконалення наявного фаху, спеціальності, придбання спеціальності або підвищення кваліфікації, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, дбайливо ставиться до довіреного майна, бережно ставиться до обладнання та інструментів, дотримується правил охорони праці та техніки безпеки.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_6 та ряду його пояснень, що містяться, як у матеріалах провадження суду так і в матеріалах особової справи, вбачається, що засуджений на швейному виробництві працює нетривалий час, однак, не виявляє бажання там працювати, посилаючись на тяжкий стан здоров`я. Крім того, з мотивувальної частини апеляційної скарги, встановлено, що ОСОБА_6 в час, коли він не був працевлаштований, звертався із заявами про його працевлаштування, але бажав, щоб його працевлаштували тільки за його вибором, тобто з метою реалізації своїх пропозицій, викладених у чисельних заявах. При цьому, бажання працевлаштуватися ОСОБА_6 мотивує тим, що це буде підставою для застосування щодо нього вимог ст. 81 КК України, а саме умовно-дострокового звільнення, що підтверджується доводами викладеними засудженим у апеляційній скарзі.

Колегія суддів, вважає, що таке бажання засудженого мотивоване лише бажанням, як найшвидше звільнитися з місць позбавлення волі, однак, жодним чином не вказує на його сумлінне ставлення до праці, або ж про те, що він став на шлях виправлення.

На ряду з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що докази які б вказували на сумлінну поведінку засудженого під час відбування покарання, в матеріалах справи відсутні.

Сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого під час відбування покарання, яка полягає у стримуванні від порушень режиму, порушень правил внутрішнього розпорядку, вживання алкогольних напоїв, наркотичних засобів, азартних ігор, неухильне додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки, а й активна форма поведінки: активна участь у суспільному житті та сумлінне виконання громадських доручень у процесі відбування покарання, підвищення свого загальноосвітнього рівня, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, наявність заохочень і відсутність стягнень, це поведінка на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

З довідки про стягнення та заохочення засудженого вбачається, що до жовтня 2013 року поведінку засудженого не можна було назвати сумлінною та бездоганною, оскільки він мав чотири стягнення. Однак, з жовтня 2013 року поведінка ОСОБА_6 змінюється, але пов`язано це не з усвідомленням своєї неналежної поведінки та бажанням сумлінною працею довести своєї виправлення, а лише з бажанням на застосування щодо нього вимог ст. 82 КК України, пом`якшення умов відбування покарання, вимог ст. 81 КК України, умовно-дострокового звільнення.

Під час апеляційного перегляду та в ході судового розгляду в суді першої інстанції було достеменно встановлено, що ОСОБА_6 не довів своєю сумлінною поведінкою, що став на шлях виправлення та може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання.

З характеристики щодо ОСОБА_6 вбачається, що культурно-масові заходи,які проводяться у відділенні та установі він відвідує, реагує на них з розумінням, ставиться до них позитивно, однак, власної участі та ініціативи в організації та проведенні таких заходів не приймає. Залучений до програми диференційного виховного впливу на засуджених «Творчість», яку на даний час реалізовує індивідуально, а саме читає художню літературу, пише вірші та твори.

В спілкуванні з представниками адміністрації ввічливий та тактовний, на зроблені зауваження реагує належним чином. За рисами характеру спокійний і скритний. Товариські зв`язки підтримує із засудженими різної спрямованості, до негативних вчинків інших засуджених ставиться байдуже. Раніше вступав з іншими засудженими у конфліктні ситуації, але на даний час з іншими засудженими не конфліктує, намагається підтримувати дружелюбні відносини.

З вищевикладеного та доводів апеляційної скарги вбачається, що засуджений є відстороненою особою, не бажає приймати участь у житті колективу, що підтверджується його бажанням працювати лише на роботах за власним вибором, а також тим, що навіть програму диференційного виховного впливу він реалізує індивідуально.

Таким чином, доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він своєю поведінкою довів своє виправлення, а висновки судового рішення є необґрунтованими не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Крім іншого, колегія суддів вважає, що наявності одного заохочення за досить тривалий час відбуття покарання у місцях позбавлення волі, є замало для застосування умовно-дострокового звільнення, в розрізі вимог кримінального та кримінально-виконавчого законодавства. При цьому, за результатами наявності заохочення за виконання ремонтних робіт, комісією було розглянуто питання щодо зміни умов тримання засудженого та переведено ОСОБА_6 з приміщення камерного типу сектору максимального рівня безпеки до дільниці ресоціалізації середнього рівня безпеки.

Твердження засудженого про те, що за станом здоров`я він не має можливості працювати на швейному виробництві, не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів.

Так, з матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_6 неодноразово звертався за медичною допомогою, в зв`язку із загостренням хронічних захворювань. Однак, йому було надано відповідну медичну допомогу задля полегшення стану здоров`я, крім того, він був направлений на лікування і до Менської ЦРЛ. Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 отримує належне медичне обслуговування за місцем відбуття покарання, а тому не має підстав вважати, що в зв`язку з роботою на швейному виробництві стан його здоров`я погіршується. Дана обставина не підтверджується і наявною в матеріалах провадження медичною довідкою, з якої слідує, що всі наявні у ОСОБА_6 захворювання проявляються в стадії загострення періодично, і не залежить від того, чи він працевлаштований, чи взагалі не працював.

Більш того, в даному провадженні предметом дослідження є не стан здоров`я засудженого, а саме його правослухняна поведінка, дотримання ним встановленого режиму відбування покарання та сумлінне ставлення до праці, якими він може довести, що став на шлях виправлення.

В даному випадку, судом під час дослідження матеріалів особової справи, були враховано всі обставини справи, дані про особу ОСОБА_6 , тяжкість злочину, за який він відбуває покарання, поведінка його, як під час утримання в слідчому ізоляторі, так і за весь період відбування покарання у Менській виправній колонії.

Всі ті обставини, на які у своїй апеляційній скарзі вказує ОСОБА_6 належним чином були враховані судом, як то і наявність заохочення за сумлінну працю. Однак, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що, відбуваючи покарання досить тривалий проміжок часу, ОСОБА_6 має лише одне заохочення, та, не дивлячись на те, що є працевлаштованим, не бажає працювати, виявляючи бажання працювати індивідуально, в галузі виробництва за власним вибором.

З врахуванням досліджених матеріалів особової справи щодо ОСОБА_6 та вищевикладених доводів, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений відбув встановлену законом частину строку покарання, однак, своєю поведінкою не довів свого виправлення, враховуючи те, що ОСОБА_6 за час відбування покарання систематично порушував вимоги режиму утримання, за що йому оголошувались стягнення, які на даний час є погашеними в установленому законом порядку. Однак, ОСОБА_6 висновків для себе не зробив, на даний час не має впевненості у його подальшій самокерованій правослухняній поведінці, тому колегія суддів вважає, що підстави для умовно-дострокового звільнення згідно з вимогами статті 81 КК України відсутні.

Згідно з характеристикою та даними матеріалів особової справи засуджений не довів своє виправлення і підстав для його умовно-дострокового звільнення згідно з нормами ст. 81 КК України не вбачається.

Не наведені такі підстави і в апеляційній скарзі засудженого, доводи якої не спростовують обставини, встановлені судом, у зв`язку з чим, вона підлягає залишенню без задоволення.

Таким чином, ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання є законною, та такою, що відповідає вимогам Кримінально-виконавчого кодексу України та чинному Кримінальному процесуальному кодексу України.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду матеріалів справи в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 376, 404, 405, 407, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11