Провадження № 11-кс/792/548/16 Головуючий в 1-й інстанції
Справа № 675/2060/15-к ОСОБА_1
Категорія: ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.05.2016 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

операторі ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Замкової виправної колонії №58 кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Ізяславського районного суду від 3 березня 2016 року, -

В с т а н о в и л а :
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахування відбуття ним покарання понад 14 років та звільнення з-під варти.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 , своє рішення місцевий суд мотивував тим, що підстав для заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк немає, а вимоги ОСОБА_9 не ґрунтуються на вимогах закону. Пом`якшення кримінального покарання має місце у випадках пом`якшення караності діяння та пом`якшення інших кримінально-правових наслідків вчинення злочину. У зв`язку із вступом в дію Кримінального кодексу України 2001 року та прийняття Закону від 15.04.2008 року, яким ст. 5 Кримінального кодексу України викладена в новій редакції, не була пом`якшена кримінальна відповідальність злочинних діянь ОСОБА_9 , кваліфікованих за п.п. «а», «г», «е» ст. 93 КК України 1960 року. Місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, не наділений повноваженнями ревізувати вироки, змінювати та пом`якшувати призначене покарання.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить ухвалу місцевого суду скасувати, як незаконну та необґрунтовану, постановити нову ухвалу, якою задоволити його клопотання та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Посилаючись на норми законодавства України та міжнародного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, засуджений стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення його клопотання та заміни йому покарання. Однак кримінальне провадження за його клопотанням місцевим судом було розглянуто поверхнево та упереджено, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_9 , надані в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Замкової виправної колонії № 58, захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 засуджений вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2002 року за ч. 1 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року), п.п. «а», «г», «е» ст. 93 КК України (1960 року) і на підставі ст. 42 КК України (1960 року) йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, крім житла.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 липня 2002 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2002 року щодо ОСОБА_9 залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_9 звернувся до місцевого суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, просив зарахувати йому в строк визначеного покарання час утримання його під вартою та звільнити його з-під варти. Засуджений посилається на те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, таким, що суперечить чинному законодавству України та міжнародному законодавству, практиці Європейського суду з прав людини та принципу зворотної дії кримінального закону в часі. Максимальне покарання в Україні не може перевищувати 15 років позбавлення волі. У зв`язку з гуманізацією законодавства України про кримінальну відповідальність Законом України від 15.04.2008 року вирок стосовно нього в частині призначення покарання за ст. 93 КК України (1960 року) та в частині призначення остаточного покарання повинен бути змінений в бік пом`якшення, оскільки вказаний Закон покращує його становище.

Вважаючи, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 такий вид кримінального покарання, як смертна кара, визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі, з огляду на те, що він вчинив злочини до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, ОСОБА_9 рахує, що максимальне покарання, яке могло бути призначене йому судом є 15 років позбавлення волі.

Однак, з таким висновком засудженого ОСОБА_9 колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону, більше того, прямо суперечить йому.

Так, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року і до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що

існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання колегії суддів, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

В частині ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення КСУ від 29.12.1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд ОСОБА_9 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим

видом покарання порівняно із смертною карою. Оскільки при

застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне

право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин,

забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.
У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України 1960 року на час вчинення ОСОБА_9 особливо тяжких злочинів, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та поліпшують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на ОСОБА_9 , який вчинив особливо тяжкі злочини, передбачені КК України 1960 року, до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в чому намагається переконати колегію суддів ОСОБА_9 (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Разом з тим, ставлячи питання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, поза увагою ОСОБА_9 залишилися ті обставини, що умисне убивство він вчинив 25.06.2001 року, тобто в час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483 стосовно встановлення такого виду покарання як довічне позбавлення волі набрав чинності, що передбачало та надавало можливість суду застосувати такий вид покарання до ОСОБА_9 .

Чинним кримінальним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, при виконанні ОСОБА_9 ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки. А тому твердження засудженого, про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

З огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_9 набрав законної сили, був предметом касаційного перегляду, а апеляційний суд в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, в тому числі щодо фактичних обставин справи та доведеності вини, допустимості доказів, ревізії судового рішення, на вирішенні яких наполягає засуджений, вимоги ОСОБА_9 в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Посилання ОСОБА_9 на неправильне застосування судом норм матеріального права, є надуманими та повністю спростовуються матеріалами провадження, які засудженим не спростовані.

Ставлячи питання про скасування ухвали місцевого суду, засуджений ОСОБА_9 конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів судом не навів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому вони не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Місцевим судом були встановлені дійсні обставини провадження, дана належна оцінка особі ОСОБА_9 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для заміни ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 407, 418, 537, 539 КПК України, ч. 4 ст. 70 КК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду від 3 березня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнення з-під варти, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_2 .