АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/707/16
Категорія - ст. 336 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000321 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Березніки Пермської області Російської Федерації, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України;

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилається на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. При цьому зазначає, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував, що останній умисно знехтував своїм Конституційним обов`язком, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння у важкий для країни час, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно ухилився від призову на військову службу за мобілізацією. Крім того, вважає, що суд безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки дані про це встановлено не було. Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 336 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_7 , будучи придатним до військової служби за віком та станом здоров`я, 30.06.2015 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , під підпис отримав повістку про призов за мобілізацією, що підтверджується розпискою № 00001771, тим самим був належним чином повідомлений про необхідність прибуття о 07 год. 30 хв. 09.07.2015 року за місцем розташування ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою відправки в команду № НОМЕР_1 , для подальшого несення служби у період проведення часткової мобілізації згідно указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15/2015. Але 09.07.2015 о 07 год. 30 хв. за викликом у зв`язку з призивом на військову службу за мобілізацією до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, належним чином про причини не прибуття не повідомив, таким чином умисно ухилився від призову за мобілізацією.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, який просив вирок залишити без змін; колегія суддів перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі прокурором та обвинуваченим.
Ці висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 , кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 за ст. 336 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Таке покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 , покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, а також повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що судом визнано обставинами, які пом`якшують покарання, і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі сукупності вищезазначених обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ст. 336 КК України та із застосуванням ст. ст. 75,76 КК України.

Доводи прокурора у апеляційній скарзі про ухилення обвинуваченим ОСОБА_7 від призову за мобілізацією як порушення обов`язків, зазначених у ст. 17, ст. 65 Конституції України та Указі Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», безпідставні, оскільки ці обставини складають об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і тому не можуть ще раз бути враховані при призначені останньому покарання як обставини, що його обтяжують.

Необґрунтовані доводи і про те, що суд безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки прокурором не зазначено, які конкретно дані про це підлягають встановленню з огляду на суб`єктивне ставлення як самого обвинуваченого до скоєного, так і право суду на судовий розсуд з прийняття такої обставини, як такої, що пом`якшує покарання конкретній особі.

Отже, доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості, у зв`язку з його м`якістю колегія суддів визнає недостатньо переконливими.

Враховуючи наведене, а також те, що покарання повинно бути адекватним і співмірним скоєному, та яке є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений ОСОБА_7 , не уникнув за вчинений ним злочин, а також другорядну роль кари як мети покарання, колегія суддів вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення останнього та попередження скоєння ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів підстав для скасування вироку за м`якістю призначеного ОСОБА_7 покарання, по доводам зазначеним в апеляційній скарзі прокурора, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_8