Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 24 листопада 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000717 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на вирок Апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2016 року.

Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ясенів Бродівського району Львівської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 12707, 28 грн. в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди, 5000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 13118, 58 грн. в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди та 30000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у справі.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_6 , 29 серпня 2014 року о 20.00 год., керуючи автомобілем марки ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на лобове скло якого було прикріплено непрозору стрічку, що обмежувала оглядовість місця водія та погіршувала його прозорість, рухаючись в напрямку с. Бучино автодорогою сполученням с. Бучино с. Суховоля, Бродівського району Львівської області, порушив вимоги пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 2.3б, д, 11.3, 12.3, 1.10, 2.1а, 12.1, 31.4.7 Правил дорожнього руху України, в результаті чого виїхав на смугу зустрічного руху де допустив зіткнення із мотоциклом «VIPER V150J», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_9 , внаслідок чого останньому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, а пасажирці мотоцикла ОСОБА_10 середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження.

Вироком Апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2016 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , за її змістом, ставить питання про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання та просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд апеляційної інстанції приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України не врахував належним чином всіх даних про його особу та обставин дорожньо транспортної пригоди. Зазначає, що враховуючи всі дані про його особу, обставини, які пом`якшують покарання, у суду є достатньо підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що апеляційний суд прийняв рішення про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання не дослідивши доказів на підтвердження факту керування потерпілим мотоциклом без посвідчення водія та шолома.

У запереченнях на касаційну скаргу засудженого, представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_8 наполягала не безпідставності наведених у касаційній скарзі засудженого доводів та просила її залишити без задоволення.

Представник потерпілого ОСОБА_11 також у своїх запереченнях вважав, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника на підтримання касаційних вимог сторони захисту та часткове підтримання касаційних вимог прокурора, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу прокурора та вважав, що оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Переглядаючи справу за апеляційними скаргами законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 апеляційний суд погодився з тим, що призначаючи ОСОБА_6 покарання місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини його вчинення, дані про особу винного, зокрема: те, що він в минулому не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебував, за місцем проживання характеризувався позитивно, частково відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття та визнання вини у скоєному, добровільне відшкодування потерпілому частини заподіяних збитків, і обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.
Водночас, апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України не навів переконливих доводів на підтвердження такого висновку, обмежившись формальним перерахуванням даних, що характеризують особу засудженого, обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції не в достатній мірі врахував того, що останній допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, внаслідок якого потерпілий зазнав тяжких тілесних ушкоджень. Визнаючи обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття засудженого, суд належним чином не мотивував в чому саме воно полягає та чи дійсно має місце критична оцінка ОСОБА_6 своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням вини, висловленням жалю з цього приводу та готовності нести покарання за вчинений злочин. Також суд першої інстанції не врахував позиції потерпілого та його представників, які заперечували можливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.
Крім того, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та прийшов до висновку про те, що не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнення від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню нових злочинів.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі засудженого про наявність достатніх підстав для його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, які до того ж були враховані судом при обранні виду та розміру передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України заходу примусу і постановленні свого вироку в цій частині, колегія суддів вважає непереконливими.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Що стосується посилань прокурора у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не дослідив деяких доказів у справі, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки відповідного клопотання прокурор в судовому засідання не заявляв, а суд розглянув справу у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3