У х в а л а

Іменем України

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_7,
суддів ОСОБА_8 і ОСОБА_9,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 28 січня 2016 року заяву адвоката ОСОБА_10 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 6 червня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за пунктом 7 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі статті 71 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, менш суворого покарання, призначеного за вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2013 року, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2014 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2015 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок та ухвалу щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України захисник ОСОБА_10 просить постановлені у справі щодо ОСОБА_5 судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та невідповідності ухвали касаційного суду висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

На думку адвоката ОСОБА_10, касаційний суд неоднаково застосував норму статті 384 КПК, яка передбачає роз'яснення обвинуваченому права на суд присяжних.

Захисник вказує, що прокурором не було виконано вимог частини першої статті 384 КПК, а саме: прокурором не роз'яснено обвинуваченому можливість, особливість і наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних та не додано відповідне письмове роз'яснення до обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Стверджує про порушення вимог статті 384 КПК і судом першої інстанції, які, за доводами заяви, полягали у тому, що суд обмежився лише з'ясуванням у обвинуваченого, чи бажає він розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, що, на думку захисника, не свідчило про належне роз'яснення обвинуваченому ОСОБА_5 його права на суд присяжних.

На підтвердження своїх доводів адвокат ОСОБА_10 долучив до заяви ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року, в якій касаційний суд визнав порушення місцевим судом вимог статті 384 КПК істотними, що потягло скасування відповідних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Також зазначає, що оскаржуване судове рішення суду касаційної інстанції суперечить висновку, сформульованому Верховним Судом України в постанові від 25 червня 2015 року, згідно з яким право на розгляд кримінального провадження судом присяжних є невід'ємною складовою права обвинуваченого на захист і його порушення свідчить про невиконання прокурором, судом вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одночасно із заявою про перегляд судового рішення Верховним Судом України адвокат ОСОБА_10 подав клопотання про поновлення строку на подання такої заяви, обґрунтовуючи причини його пропуску тим, що копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2015 року отримав лише 21 грудня 2015 року.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви і клопотання про поновлення строку, дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначений статтею 445 КПК. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК, підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень в аспекті (значенні) правової позиції суду касаційної інстанції, висловленої у своєму рішенні.

У своїх рішеннях Верховний Суд України уже зазначав, що перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в його рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального права. (Справа №5-324 кс 15).

Вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України судових рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Водночас, як убачається з оспорюваних судових рішень, засуджений ОСОБА_5 та його захисники ОСОБА_10 і ОСОБА_6 у своїх апеляційних та касаційних скаргах порушували питання про скасування вироку тільки з підстави невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового слідства, недоведеності винуватості ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення. Захисники також посилалися на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_5 надмірно суворого покарання.

Відповідно суд касаційної інстанції, в межах статті 433 КПК, взагалі не висловився щодо правозастосування судом першої інстанції положень статті 384 КПК.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків в акті застосування норм права.

Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні.

В оспореному же судовому рішенні касаційного суду відсутній висновок щодо правильності/неправильності застосування норми процесуального права, передбаченій статтею 384 КПК.

За обставин, якщо кримінальна процесуальна норма права не знайшла реального відображення в судовому рішенні то порушувати питання про неоднаковість її застосування у порівнянні з іншим рішенням в якому міститься висновок про її правозастосування, є безпідставним.

Зазначене з огляду на положення статті 445 КПК не є предметом перегляду Верховним Судом України, у зв'язку із чим відсутні підстави для відкриття провадження, а відтак і для вирішення питання щодо дотримання строків подання заяви про перегляд судового рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду України дійшла висновку, що в межах заявлених вимог немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, тому вважає, що подана адвокатом ОСОБА_10 заява про перегляд Верховним Судом України судових рішень, у тому числі й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2015 року, є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи щодо ОСОБА_5 до провадження Верховного Суду України.

Ураховуючи зазначене, не вбачається і підстав для поновлення строку на подачу заяви.

Керуючись статтями 445, 446, 447, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_10 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України вироку Михайлівського районного суду Запорізької області від 6 червня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2015 року щодо ОСОБА_5.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9