Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/389/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.11.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0000413 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_6 на вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Коробчине Новомиргородського району Кіровоградської області, українку, громадянку України, з середньою освітою, яка не заміжня, має на утриманні малолітню дитину, не працює, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до кримінальної відповідальності притягується вперше,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурора ОСОБА_8 ,

- захисника ОСОБА_6 ,

- обвинуваченої ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та його кваліфікацію, просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 53, 65 КК України та роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, а тому призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу незважаючи на те, що вона винуватість свою не визнала, давала суду неправдиві показання, не відшкодувала потерпілій ОСОБА_9 завдану шкоду. На думку апелянта, суд також не врахував майновий стан обвинуваченої, наявність на її утриманні малолітньої дитини і те, що вона не працює.

У апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку неповнотою судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 на підставі ч. 1-3 ст. 36 КК України та п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції був упередженим, так як визнав неправдивими та недостовірними показання свідків захисту малолітньої ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , згідно яких потерпіла ОСОБА_9 перша напала на обвинувачену. Відкидаючи показання цих свідків, суд мотивував тим, що вони не були допитані під час досудового розслідування, а також у кримінальному провадженні відсутні дані, що на тілі обвинуваченої були сліди від удару ОСОБА_9 .

На думку захисника, суд надав перевагу показанням свідка ОСОБА_12 , яка не була прямим очевидцем початку події, але є технічним працівником Маловисківського районного суду, тобто є більш довіреною для суду особою.

Неодноразово в суді, обвинувачена вказувала, що просила слідчого і прокурора всебічно розібратись в ситуації та з початку досудового розслідування зазначала про наявність свідків, які можуть підтвердити, що першою її вдарила ОСОБА_9 . Однак, клопотання ОСОБА_7 залишились поза увагою осіб, на яких відповідно до вимог ст. 9 КПК України покладався обов`язок дослідити всебічно обставини, що обвинувачують, а також обставини, що виправдують особу.

Захисник вступив у справу на стадії призначення до судового розгляду на підставі заяви ОСОБА_7 та ухвали суду, тобто з моменту коли обвинувачена усвідомила, що може бути несправедливо покарана.

Також суд не врахував, що обвинувачена відноситься до тієї категорії осіб, які не мають належної освіти, соціально незахищена, сама утримує малолітню дитину, незадовго до конфлікту переїхала на постійне проживання з іншої місцевості, не має моральної та матеріальної підтримки родичів, тобто у обвинуваченої не було під час досудового розслідування реальної можливості належним чином здійснювати свій захист, чим порушені вимоги ст. 10 КПК України.

Водночас, сторона захисту погоджується з висновком суду, що ОСОБА_7 нанесла ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, але це сталося під час самооборони, право на яку гарантовано ст. 27, 29, 68 Конституції України та визначено у ст. 36 КК України, а тому в діянні ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Так, громадянка ОСОБА_9 першою вчинила щодо ОСОБА_7 правопорушення, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , малолітньої ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_12 . Останній свідок хоча і не бачила як починались обставини події, але вказала, що ОСОБА_9 вчиняла щодо ОСОБА_7 насильницькі дії у вигляді смикання за волосся.

Отже, нанесення під час самооборони не одного, а декількох ударів було викликане тим, що ОСОБА_9 після удару в голову, продовжувала смикати ОСОБА_7 за волосся.

Вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12.02.2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 680 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 - 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції визнав винною ОСОБА_7 у тому, що вона, вчинила умисне легке тілесне ушкодження за таких обставин.

25.04.2014 року приблизно о 12 год. на вул. Жовтневій м. Мала Виска Кіровоградської області, під час сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_7 умисно нанесла п`ять ударів кулаками в область голови та п`ять ударів коліном правої ноги в область черевної порожнини ОСОБА_9 .

Своїми діями, ОСОБА_7 спричинила потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді саден нижньої губи зліва, саден шиї справа, які відносяться до категорії легких.

Заслухавши доповідача, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі допиту обвинуваченої ОСОБА_7 та дослідження матеріалів кримінального провадження, заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляції, просив скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт. У решті вирок суду залишити без змін. Заслухавши захисника ОСОБА_6 та обвинувачену ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляції прокурора, просили задовольнити апеляцію захисника, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляція захисника підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1)висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2)суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3)за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4)висновки суду, викладені у судовому рішенні, мають істотні суперечності.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції повно, всебічно дослідив докази, які бажали дослідити сторони кримінального провадження, але висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості і засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст.125 КК України.

Так, на підтвердження висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 винувата у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, вчиненого нею за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції послався на такі докази:

- показання потерпілої ОСОБА_9 , згідно яких, вона, 25.04.2014 року приблизно о 12 год. з ринку поверталась додому по вул. Жовтневій м. Мала Виска. Позаду себе, почула оклик, а потім нецензурну лайку, але не здогадалась, що це лунає на її адресу. Коли почула крик, обернулась і побачила ОСОБА_7 , яка перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння йшла з дитиною. ОСОБА_7 підбігла і нанесла їй 5 ударів рукою по голові та коліном в живіт, тягала за волосся, порвала на ній одяг, зірвала сережку. У цей час, йшла ОСОБА_12 , яка відтягнула від неї ОСОБА_7 , але остання продовжувала наносити ногами їй удари по ногам;

- показання свідка ОСОБА_12 , яка суду першої інстанції показала, що того дня, 25.04.2014 року приблизно о 12 год. йшла до суду з прокуратури по вул. Жовтневій м. Мала Виска. Коли повернула до мосту, побачила двох жінок, які стояли одна напроти одної нагнувши голови, нібито щось шукають, поряд була дитина, яка плакала, просила: «Мама! Хвате, гайда!». Вона підійшла ближче і побачила, що ОСОБА_7 тримає ОСОБА_9 за волосся, нахиливши її голову, а коліном наносить удари в область живота. На зауваження, ОСОБА_7 не реагувала, продовжувала наносити удари ОСОБА_9 , вона їх розтягнула. ОСОБА_7 відійшла на кілька метрів і сказала ОСОБА_9 , що з нею ще розбереться. Вона бачила, що у ОСОБА_9 красна шия і подряпини. Під час сварки і бійки свідків події не було, лише проїхав автомобіль;

- рапорт оперативного чергового Маловисківського РВ УМВС, згідно якого 25.04.2014 року приблизно о 14 год. до чергової частини Маловисківського РВ УМВС по телефону надійшло повідомлення від чергової сестри Маловисківської ЦРЛ про те, що за медичною допомогою звернулась громадянка ОСОБА_9 з психологічною травмою, яку отримала під час сварки з сусідкою на ім`я ОСОБА_13 .

(м.к.п.38);

- висновок експерта № 35 від 28.04.2014 року, згідно якого на тілі ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден нижньої губи зліва, шиї справа, які виникли від не менше двох травматичних контактів з тупим об`єктом, можуть відповідати вказаному строку, відносяться до категорії легких і не характерні для падіння з висоти власного зросту.

(м.к.п.53-54);

- протокол проведення слідчого експерименту від 26.06.2014 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 розповіла і показала, як ОСОБА_7 , тримаючи ОСОБА_9 обома руками за волосся, коліном наносила їй удари в область живота.

(м.к.п.55-56);

- протокол проведення слідчого експерименту від 26.06.2014 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 розповіла і показала, як ОСОБА_7 наносила їй удари рукою по голові, а коліном в область живота.

(м.к.п.57-59);

- висновком експерта № 75 від 27.06.2014 року, згідно якого не виключається можливість виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , а саме саден обличчя і шиї за обставин, вказаних під час проведення слідчого експерименту.

(м.к.п.61-62).

Проте, визнаючи вище наведені докази послідовними, такими, що не суперечать один одному, і покладаючи їх в основу обвинувального вироку, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки тому, що свідок ОСОБА_12 показала, що не бачила хто перший розпочав сварку і бійку, ОСОБА_7 чи ОСОБА_9 .

Крім того, згідно висновку експерта № 75 від 27.06.2014 року, показання потерпілої ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_12 , які вони давали під час проведення слідчих експериментів, не в повній мірі відповідають кількості та локалізації, виявленим у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, при цьому будь-яких тілесних ушкоджень в області живота у ОСОБА_9 не виявлено (м.к.п.61-62).

Отже, оцінивши зазначені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що докази, покладенні в основу обвинувального вироку є такими, що не суперечать один одному і доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

До того ж, як на доказ винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на рапорт оперативного чергового Маловисківського РВ УМВС (м.к.п.38), який відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України не є джерелом доказів.

Таким чином, оцінюючи в сукупності докази, які на думку суду першої інстанції підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що цих доказів не достатньо для твердження, що винуватість обвинуваченої доведена, а отже суд першої інстанції дійшов хибного висновку, який не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним і дослідженим доказам.

Також слід зазначити, що за клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції допитано як свідків малолітню ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_14 . Проте, показання цих свідків, зокрема ОСОБА_10 і ОСОБА_11 суд безпідставно відкинув мотивуючи тим, що свідки не допитувались під час досудового розслідування і їх показання не перевірялись слідчими органами, а тому на думку суду ці показання неправдиві.

Проте суд не перевірив, але згідно відповіді начальника Маловисківського РВ УМВС України в Кіровоградській області № 35/5615 від 02.12.2014 року, ОСОБА_7 зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_9 . По даному зверненню проведена перевірка, але зібрані матеріали направлені до архіву Мадовисківського РВ УМВС України в області так, як по цьому факту матеріали направлено на розгляд суду.

Згідно вимог ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Відповідно до положень ст. 42,45,46 КПК України, обвинувачений і захисник мають право збирати і подавати суду докази.

Отже, визнаючи показання свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 неправдивими у зв`язку з тим, що свідки не допитувались під час досудового розслідування, їх показання не перевірялись слідчими органами, а також не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_14 , чим істотно порушив принципи судочинства, передбачені ст. 9, 20, 22, 26 КПК України. Також суд не оцінив докази, зібрані сторонами обвинувачення і захисту в їх сукупності, чим допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, і на це обґрунтовано вказав в апеляції захисник.

Свідки захисту малолітня ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_14 суду першої інстанції дали такі показання.

Класовод Маловисківської школи № 3 свідок ОСОБА_14 показала, що 25.04.2014 року в школі було «Свято букваря» на якому були присутні майже всі батьки і діти, в тому числі й ОСОБА_7 з донькою. Батьки алкогольні напої не вживали, ОСОБА_7 також.

Характеризує ОСОБА_7 з позитивної сторони, що вона належно виховує і доглядає свою дитину. ЇЇ донька ОСОБА_10 добре займається в школі, відвідує ДЮЦ і музичну школу. Однак, у ОСОБА_10 проблеми з мовленням, вона заїкається, внаслідок переляку собаки. Проте, у ОСОБА_10 хороші розумові здібності, які відповідають її віку. Вона як вчитель, ніколи не підозрювала ОСОБА_10 у неправді, оскільки дитина не схильна до обману, фантазій і навіювань.

Свідок ОСОБА_10 , допитана в присутності педагога ОСОБА_14 показала, що 25.04.2014 року після «Свята букварик» з матір`ю ОСОБА_7 поверталась додому. Мати кілька разів гукнула ОСОБА_9 , хотіла з нею побалакати щоб вона не випускала на вулицю без нагляду свою собаку. Однак, ОСОБА_9 підійшла до матері і ударом руки перша розпочала бійку, а потім схопила ОСОБА_7 за волосся. Матір також схопила ОСОБА_9 за волосся, але до них підійшла жінка і розборонила.

Свідок ОСОБА_11 показав, що 25.04.2014 року він на автомобілі разом з експедитором завозив товар до магазину в м. Мала Виска. Проїжджаючи через міст, побачив, що жінка, яка йшла попереду, підійшла до ОСОБА_7 , стала штовхатись, а потім схопила її за волосся. Так як на мосту не можна зупинятись, він проїхав, зупинився на горі і вийшов з автомобіля щоб допомогти ОСОБА_7 . Але побачив, що до цих жінок підійшла інша жінка і розборонила їх, у зв`язку із цим, він до жінок не підходив.

Отже, з показань свідків захисту малолітньої ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_9 перша напала на ОСОБА_10 і застосувала до неї фізичне насильство, ці показання, колегія суддів визнає належними, достовірними, допустимими доказами, так як вони узгоджуються між собою і спростовують показання потерпілої ОСОБА_9 , що ОСОБА_7 напала на неї і умисно спричинила їй тілесні ушкодження.

При цьому, колегія суддів враховує, що свідок обвинувачення ОСОБА_12 не бачила, хто першим розпочав бійку ОСОБА_7 чи ОСОБА_9 .

Крім цього, показання свідка ОСОБА_14 і обвинуваченої ОСОБА_7 , що того дня ОСОБА_7 алкогольні напої не вживала, спростовують доводи потерпілої ОСОБА_9 , що 25.04.2015 року о 12 год. ОСОБА_7 перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

У свою чергу зібрані стороною захисту докази, узгоджуються з показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , яка винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не визнала, судам першої та апеляційної інстанцій показала, що 25.04.2014 року о 12 год. вона і донька ОСОБА_10 йшли по вул. Жовтневій м. Мала Виска зі школи, де було «Свято букваря», додому. Їх обігнала ОСОБА_9 і йшла попереду.

Оскільки собака, що належить ОСОБА_9 , бігала по вулиці без нагляду, налякала її доньку, внаслідок чого дитина стала заїкатись. Після цих подій, ОСОБА_9 ще й безпідставно стала скаржитись адміністраціям підприємств, внаслідок чого ОСОБА_7 звільняли в трьох випадках з роботи, вона вирішила поговорити з ОСОБА_9 .

Для цього, ОСОБА_7 три рази гукнула ОСОБА_9 , але вона не відреагувала. Коли звернулась голосніше, ОСОБА_9 повернулась, підбігла до неї, схопила за волосся і стала її бити по голові. Захищаючись від нападу ОСОБА_9 , вона теж схопила її за волосся та не заперечує, що під час захисту, могла спричинити ОСОБА_9 тілесні ушкодження, зазначені у висновку судово-медичної експертизи.

У цей час, до них підійшла ОСОБА_12 і розборонила їх. Однак, ОСОБА_7 заперечує, що була у стані алкогольного сп`яніння і умисно першою напала на ОСОБА_9 і наносила їй удари.

Допитати потерпілу ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду не представилось можливим, так як будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, на неодноразові виклики, вона до апеляційного суду не з`явилась, заявила клопотання про розгляд кримінального провадження без її участі.

Примусовий привід потерпілого в судове засідання чинним кримінальним процесуальним законодавством України не передбачено.

Згідно ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право: захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань; будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 36 закону України про кримінальну відповідальність необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутись за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Дослідивши зібрані сторонами захисту і обвинувачення докази, а саме показання обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_14 , висновки експерта № 35 від 28.04.2014 року, № 75 від 27.06.2014 року, протоколи проведення слідчих експериментів від 26.06.2014 року з участю свідка ОСОБА_12 і потерпілої ОСОБА_9 , аналіз яким дано вище, а також доводи захисника ОСОБА_6 в їх сукупності, дотримуючись засади кримінального провадження - презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зазначеної у ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України, згідно якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 діяла в межах необхідної оборони, захищаючись від реального суспільно небезпечного посягання ОСОБА_9 , яка на неї напала. Під час захисту охоронюваних законом своїх прав і інтересів, діючи в межах необхідної оборони, ОСОБА_7 заподіяла ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження за таких обставин.

25.04.2014 року приблизно о 12 год. ОСОБА_7 разом з донькою ОСОБА_10 повертались зі школи додому по АДРЕСА_2 , їх обійшла і йшла попереду ОСОБА_9 .

До цього, собака, що належить ОСОБА_9 , бігаючи по вулиці без нагляду, налякала доньку ОСОБА_7 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок чого остання злякалась і стала заїкатись. Після цієї події, між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки.

Отже, побачивши ОСОБА_9 , ОСОБА_7 її декілька разів покликала, щоб побалакати стосовно належного утримання ОСОБА_9 своєї собаки.

Однак на оклики, ОСОБА_9 підійшла до ОСОБА_7 і несподівано для останньої, умисно нанесла удар рукою по голові, а потім продовжуючи свої насильницькі дії, завдаючи фізичного болю, схопила ОСОБА_7 за волосся.

Захищаючись від реального, протиправного суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , діючи в межах необхідної оборони, ОСОБА_7 нанесла їй не менше двох ударів рукою в область голови і шиї, внаслідок чого спричинила ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді саден нижньої губи зліва, саден шиї справа, які відносяться до категорії легких.

Ураховуючи, що ОСОБА_7 захищала себе від протиправного суспільно небезпечного посягання ОСОБА_9 , хоча і заподіяла останній легкі тілесні ушкодження, але діяла перебуваючи у стані необхідної оборони, без ознак перевищення меж необхідної оборони, а тому ці дії вважаються правомірними і такими, що виключають злочинність діяння і не утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в її діянні складу даного кримінального правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Позов ОСОБА_9 про відшкодування з ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 10000 грн. залишити без розгляду.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження відповідно до вимог ст. 417 КПК України, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 376, 404, 405, 407,417, 419 КПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 , скасувати.

Кримінальне провадження № 0000413 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо ОСОБА_7 , закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в її діянні складу даного кримінального правопорушення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскарженою у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4