Справа № 183/7621/15
№ 1-кп/183/249/16
В И Р О К
іменем України
20 січня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000544 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, із повною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

23 лютого 2013 року наказом № 43 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 , яка (дислокується у АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду стрільця-регулювальника комендантського відділення комендантського взводу.
Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, 21 серпня 2014 року, так і в подальшому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині під час мобілізації, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, заходів для повернення до військової частини не приймав.
19 листопада 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, та заявив про себе у наслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, молодший сержант ОСОБА_4 незаконно перебував поза межами військової частини в період з 21 серпня 2014 року по 19 листопада 2015 року, тобто понад один місяць.
Дії військовослужбовця молодшого сержанта ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, без поважних причин, тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у тому, що він самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, тривалістю понад один місяць з 21 серпня 2014 року по 19 листопада 2015 року. У скоєному щиро кається.
Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені ним злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, а саме самовільному залишенню військової частини, без поважних причин, тривалістю понад один місяць, підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:
- показами свідка ОСОБА_5 , який в судовому засіданні показав, що проходив службу разом з обвинуваченим, разом перебували в зоні АТО. 26.08.2014 року він знову поїхав в зону АТО. А ОСОБА_4 залишився в частині. Коли 04.10.2014 року він повернувся із зони АТО до частини, ОСОБА_4 там був відсутній. Від солдатів йому стало відомо, що в кінці літа 2014 року ОСОБА_4 самостійно залишив військову частину;
- показами свідка ОСОБА_6 , який в судовому засіданні показав, що проходив службу в одному підрозділі разом з обвинуваченим, який був його підлеглим. В кінці літа 2014 року обвинувачений відпросився на вихідні додому і більше не повернувся. Як його керівник, він телефонував йому з метою з`ясувати його місцезнаходження та причини відсутності, однак ОСОБА_4 на телефонні дзвінки не відповідав.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 :
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2013 року № 43, про зарахування до списків особового складу частини та всі види забезпечення з 28 лютого 2013 року солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2014 року № 1972, про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини сержантом ОСОБА_4 , згідно з яким наказано ТВО командира 1 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи старшому лейтенанту ОСОБА_7 , в термін до 21.09.2014 року провести службове розслідування за фактом самовільного залишення частини 21.08.2014 року командиром гармати 1 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону сержантом ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2014 року № 3056, про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини сержантом ОСОБА_4 ;
- Акт службового розслідування.

Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 без поважних причин тривалістю понад один місяць доведена в повному обсязі і умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання суд, визнає щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, враховуючи особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 за місцем служби характеризується посередньо, однак є вихованцем Спортивного Оздоровчого Комплексу «Центр», де характеризується позитивно, вчинив злочин, який не є тяжким, раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся, приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області, що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання у вигляді позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.
Речових доказів по провадженню не має.
Процесуальних витрат по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1