11-кп/775/39/2016(м)
263/2085/15-к

Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та

справах про адміністративні правопорушення

Апеляційного суду Донецької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003374 від 02.09.2014 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.10.2015 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Берестове Бердянського району Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправному закладі закритого типу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_9 12.06.2014р. близько 20.40 год., знаходячись біля будинку № 100 по пр. Будівельників в Жовтневому районі м.Маріуполя, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , засудженим Жовтневим районним судом м.Маріуполя 02.10.2014 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_11 , відкрито викрали її майно на загальну суму 12000грн.

Він же, 14.06.2014 року, приблизно об 11.55год., знаходячись біля дитячого садка № 139 по бульвару Шевченка, 295-А в Жовтневому районі м.Маріуполя, повторно, за попередньою змовою групою осіб з тією ж особою, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , відкрито викрали її майно на загальну суму 6500грн.

Він же, 07.07.2014 року, приблизно о 15.20год., знаходячись біля будинку № 62 по проспекту Будівельників в Жовтневому районі м.Маріуполя, повторно, за попередньою змовою групою осіб з тією ж особою, відкрито викрали майно потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 10300грн.

Він же, 08.07.2014 року, приблизно о 14.50год., знаходячись біля дитячого садка № 148 по вулиці СРСР, 17 в Жовтневому районі м.Маріуполя, повторно, за попередньою змовою групою осіб з тією ж особою, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_14 , відкрито викрали її майно на загальну суму 6000грн.

Він же, 14.07.2014 року, приблизно о 12.15год., знаходячись в районі магазину «Щирий кум» по проспекту Леніна в Жовтневому районі м.Маріуполя, повторно, за попередньою змовою групою осіб з тією ж особою, відкрито викрали майно потерпілої ОСОБА_15 на загальну суму 12500грн.

Не погодившись з судовим рішенням, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону; невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження щодо її підзахисного, за відсутністю достатніх доказів для його винуватості, враховуючи що в суді вичерпані можливості їх отримання.

Апелянт вважає, що при постановлені вироку суд першої інстанції необгрунтовано визнав допустимими доказами:

- показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , а саме: суд послався на показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , надані при досудовому розслідувані, а у судовому засіданні вони надали відомості, які не відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті; потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у судовому засіданні не змогли упізнати ОСОБА_9 ;

- повідомлення з ломбардів, але не взяв до уваги, що обвинувачений користувався послугами ломбардів з 2013р. та закладав домашні золоті вироби, а інформація про заставу золотих виробів у червні-липні 2014 року не відповідає за вагою, найменуванням і пробою золотих виробів, які є предметом злочину;

- вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2014 року щодо ОСОБА_10 , яким не доказується вина ОСОБА_9 ;

- показання свідка ОСОБА_16 , який взагалі не бачив ОСОБА_9 ;

- протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімками, які проведено з порушенням вимог ч. ч. 1,2 ст. 228 КПК України;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , тоді як в судовому засіданні ОСОБА_10 показав, що вчиняв злочини з іншою особою, а не з ОСОБА_9 .

Також захисник вважає, що при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд порушив вимоги ст.ст. 65, 67 КК України та визнав обставинами, які обтяжують покарання ступінь суспільної небезпечності скоєного і мотив злочину та не у достатній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили вирок скасувати, закрити кримінальне провадження щодо обвинуваченого; думку прокурора про безпідставність апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно.

Обвинувачений ОСОБА_9 вину свою не визнав та наполягав на тому, що він не вчиняв інкриміновані йому злочини.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, за які він засуджений, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , у тому числі і зазначені захисником в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме показаннями потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , які наполягали, що обвинувачений ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 відкрито заволоділи їх майном, зірвавши з шиї золоті прикраси, при цьому щодо потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для їх життя чи здоров`я, протоколами слідчих дій та письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

На своїх показаннях потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , наполягали при проведенні слідчого експерименту та викладали обставини вчинення щодо них грабежу, що зафіксовано у протоколах проведення слідчого експерименту від 01.08.2014 року, від 30.07.2014 року (а/п 47-52, 73-79, 128-134 т.1).

Згідно протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в присутності двох понятих упізнали ОСОБА_9 , як одного із двох чоловіків, що вчинив стосовно них грабіж (а/п 53-55, 72-75, 104-107, 135-138, 169-172 т.1).

У колегії суддів відсутні підстави визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення потерпілим особи для впізнання за фотознімками, оскільки вказана слідча дія проведена відповідно до вимог ст. 228 КПК України, а протокол складено згідно вимог ст. 231 КПК України.

В ході судового розгляду потерпілі зауважували, що з дня вчинення злочину сплило багато часу і вони вже детально не пам`ятають подію, тому з цих підстав в суді вони не змогли стверджувати на 100 %, що впізнають ОСОБА_9 , потерпіла ОСОБА_14 на запитання прокурора відповіла, що при впізнанні були присутні люди поняті, а на запитання захисника відповіла, що понятим був один чоловік, тоді як потерпіла ОСОБА_15 показувала, що було 3 або 4 понятих при впізнанні за фотознімками.

Не знайшли підтвердження і апеляційні доводи захисника про отримання ОСОБА_11 від слідчого інформації про те, що другий грабіжник навчався з ОСОБА_17 в одній школі, тому вона на сайті «Однокласники» в інтернеті знайшла фото, де ОСОБА_17 разом з ОСОБА_9 , після чого впізнала його.

В суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 показала, що після впізнання ОСОБА_10 , вона на сайті «Однокласники» в інтернеті знайшла його сторінку та серед інших фото побачила та відразу впізнала другого грабіжника ОСОБА_18 , тобто їй ніхто попередньо не показував ОСОБА_18 та не надавав їй інших відомостей про нього.

Потерпіла ОСОБА_15 в суді наполягала, що якусь мить бачила обличчя ОСОБА_18 , описала у чому він був одягнутий та показала, що при впізнанні побачивши фото, серед інших відразу впізнала ОСОБА_18 , як другого грабіжника.

Колегія суддів вважає також безпідставними апеляційні доводи захисника про відсутність двох понятих при пред`явленні фотознімків потерпілим для впізнання та впізнання ОСОБА_9 за його чорно-білим фотознімком, де йому 16 років, витребуваним із паспортного столу, оскільки вони спростовуються протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в кожному з яких зазначені прізвища, ім`я, по-батькові, адреси та підписи двох понятих, самих потерпілих, без будь-яких зауважень. Захистом в ході судового розгляду не заявлялося клопотань про допит вказаних понятих в якості свідків з метою перевірки допустимості вказаного доказу.

Стосовно фотознімку ОСОБА_9 , то враховуючи його вік на час вчинення кримінального правопорушення, за наявним в протоколах пред`явлення особи для впізнання фотознімком легко упізнається ОСОБА_9 .

З наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав та послався у вироку як на допустимі докази на протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Крім того, із аналізу показань потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 вбачається механізм скоєння злочинів, який виявився у злагоджених діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 при відкритому викраденні майна потерпілих, що було поєднане із застосуванням насильства (незначна відстань обвинувачених один від одного при вказаних подіях, з розподілення між ними ролей та між собою викраденого майна) свідчить про наявність між обвинуваченими попередньої змови на скоєння вказаних злочинів.

Стосовно апеляційних доводів захисника, що при судовому розгляді потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 переплутали ролі ОСОБА_18 та ОСОБА_17 при грабежі, а суд послався на їх покази в ході досудового слідства, колегія суддів залишає їх без уваги, оскільки ч.4 ст. 95 КПК України не містить заборони дослідження показань особи під час досудового слідства, оскільки потерпілі показували, що після вчинення щодо них грабежу вони краще пам`ятали події, ніж під час судового розгляду кримінального провадження.

Крім того, показання вказаних потерпілих в ході судового розгляду ніяким чином не впливають на кваліфікацію вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень та на призначену йому міру покарання.

Отже, показання потерпілих узгоджені з іншими доказами у провадженні і повністю спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він не вчиняв вказаних правопорушень.

Матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 було виділено в окреме провадження 02.09.2014 року у зв`язку з його розшуком, а щодо ОСОБА_10 кримінальне провадження розглянуто судом 02.10.2014 року, його було засуджено за ч.2 ст. 186 КК України за вчинення грабежів щодо потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 . В ході досудового та судового слідства ОСОБА_10 визнавав свою вину повністю та показував, що вчинив всі п`ять епізодів грабежів разом з ОСОБА_9 . Свої показання він підтвердив в ході слідчого експерименту в присутності двох понятих.

При судовому розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 . ОСОБА_10 було допитано в якості засудженого, його не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показаній, він заперечив вчинення грабежів, за яких його засуджено за участю ОСОБА_9 , при цьому ніяк не пояснив зміну своїх показаній, при нормальних стосунках з ОСОБА_9 , якщо він його оговорив в ході досудового слідства, то з яких причин.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи наведені обставини, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання ОСОБА_10 в ході досудового та судового розгляду кримінального провадження щодо нього та на вирок щодо ОСОБА_10 , який набрав законної сили, визнавши показання ОСОБА_10 в ході розгляду кримінального провадження стосовно нього допустимими доказами по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст. 84-86, 95 КПК України.

Апеляційні доводи захисника про посилання суду у вироку на повідомлення ломбардів, як на доказ вини ОСОБА_18 , не враховуючи при цьому, що інформація ломбардів не відповідає звинуваченню по вазі, пробі та найменуванню золотих виробів та того факту, що ОСОБА_9 з 2013 року користувався послугами ломбардів, закладаючи домашні золоті вироби, також не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки при пограбуванні золоті вироби рвалися на фрагменти, частина фрагментів залишалася на місці скоєння злочину, тому їх вага при здачі в ломбард не відповідала вазі виробу, зазначеному потерпілими, а факт здачі ОСОБА_9 домашніх золотих виробів у такій кількості не підтверджена ніякими доказами.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не містять протиріч, по встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказах, яким надана відповідна правова оцінка у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненим за попередньою змовою групою осіб та повторно.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про призначення йому занадто суворого покарання, колегія суддів також не може з ними погодитися.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винних та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначив відповідно до загальних правил призначення покарання, майже у мінімальних межах санкції частини 2 статті 186 КК України.

При вирішенні питання про призначення ОСОБА_9 покарання та його розміру, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, не встановивши обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавленням волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів не вбачає підстав для призначення більш м`якого покарання або звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням, оскільки судом першої інстанції вірно та обґрунтовано визначено обвинуваченому вид та розмір покарання, з урахуванням усіх тих обставин, які захисник обвинуваченого зазначає в апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, винесено законне та обґрунтоване судове рішення, підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.10.2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3