Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурораОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні у м. Києві 12 січня 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 .

Зазначеним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_5 6598,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 40 000 грн моральної.
За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 28 травня 2012 року близько 17.00 год. біля входу у під`їзд будинку АДРЕСА_1 під час конфлікту з ОСОБА_5 умисно заподіяв останньому численних ударів руками та ногами по різним частинам тіла, завдавши таким чином потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного і направити справу на новий судовий розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість. Аргументуючи свої вимоги, потерпілий наводить відповідні доводи про необґрунтованість призначення заходу примусу у мінімальному розмірі санкції ч. 1 ст. 121 КК України та безпідставність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення касаційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасники кримінального провадження були поінформовані за відомими суду адресами, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання брати участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог статей 362, 394 КПК України 1960 року участь засудженого та його захисника в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ч. 2 ст. 383 цього Кодексу, не є обов`язковою. Це положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого у суді касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370372 цього Кодексу 1960 року. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.
Відповідно до ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій його було оскаржено.
Як убачається зі змісту касаційної скарги потерпілого, кримінально-правова оцінка діяння засудженого за ч. 1 ст. 121 КК України не оспорюється.
Перевіривши матеріали кримінальної справи в межах касаційних вимог, колегія суддів вважає непереконливими доводи потерпілого в касаційній скарзі про неправильне застосування кримінального закону, а також про невідповідність покарання, призначеного ОСОБА_6 , ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого через м`якість.
Так, зі змісту касаційної скарги випливає, що потерпілий фактично порушує питання про те, що суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.
У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».
У цій справі, як видно з її матеріалів, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , при виборі ОСОБА_6 заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину врахував дані про особу засудженого та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. При цьому до обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс повне визнання засудженим своєї винуватості, каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність судимостей (тобто відсутня звичка до злочинного ремесла), позитивну характеристику за місцем проживання, його вік та наявність на утриманні трьох малолітніх дітей (доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 2009 року народження, сина ОСОБА_9 , 2011 року народження). Також суд урахував те, що ОСОБА_6 вживав заходів, спрямованих на відшкодування завданої злочином шкоди, однак потерпілий ОСОБА_5 відмовлявся приймати грошові перекази, хоча й заявляв у справі цивільний позов. Намір ОСОБА_6 відшкодувати завдану злочином шкоду в повному обсязі підтверджується квитанцією про добровільне перерахування потерпілому матеріальної шкоди згідно із заявленим цивільним позовом шляхом внесення коштів на депозитний рахунок Дрогобицького міськрайонного суду в розмірі 6598,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та частково моральної в розмірі 401,04 грн. Водночас обтяжуючою покарання обставиною суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, а також обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, аналізу особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події (спосіб та обстановку заподіяння тілесних ушкоджень, конфлікт між засудженим і потерпілим виник із-за поведінки потерпілого, котрий заподіяв ОСОБА_10 удару в обличчя), оцінки поведінки засудженого після вчинення злочину, що характеризує його особу, суд призначив ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення. Це рішення у вироку мотивоване, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Доводи касаційної скарги про те, що при призначенні судом покарання не було враховано, що засуджений не працює, не можуть бути підставою для скасування судових рішень. Конституційне право громадян на працю означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею. Громадяни реалізують власне право (а не обов`язок) на вільне розпорядження своїми здібностями та здатністю до праці й обрання роду діяльності.
Не допит судом ряду свідків, також не є підставою скасування оскаржуваних судових рішень. Так, виходячи з принципу дискреційного судового переслідування, коли це допускається конституційно-правовою нормою, судом має право застосовуватись процедура визнання вини, згідно якої обвинувачений має виступити на початку процесу в суді публічною заявою про те, чи визнає він обвинувачення проти себе. У таких випадках суд має можливість повністю або частково відмовитись від слідства та безпосередньо розглядати особисті якості правопорушника, вироку, та вирішувати питання про компенсацію.
Посилання у скарзі на неврахування судом всіх обтяжуючих покарання обставин, отже і м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання не ґрунтуються на матеріалах справи та є неспроможними.
Предметом перевірки суду апеляційної інстанції стали доводи представника потерпілого, аналогічні наведеним у касаційній скарзі. Розгляд справи відбувся з дотриманням положень статей 362, 365 КПК України 1960 року. Свої висновки щодо її неприйнятності суд належним чином обґрунтував і виклав у відповідному процесуальному документі ? ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, у справі не встановлено.
А тому твердження у касаційній скарзі про те, що суди чогось не врахували, є безпідставними.
Тому з урахуванням наведених обставин та даних про особу засудженого колегія суддів не вважає призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування м`яким та неправильним, у зв`язку з чим касаційну скаргу не може бути задоволено.
Керуючись статтями 394396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 без задоволення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3