Ухвала
іменем україни
17 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора представника цивільного позивачаОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2014 року в кримінальному провадженні № 0000152 щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Глибівка, мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 229 КК,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 229 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн з конфіскацією і знищенням продукції, яка маркована як продукція торгівельної марки «Andreas Stihl AG and CO KG» та «Лукойл».

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь компанії «Andreas Stihl AG and CO KG»: 15 892 грн матеріальної шкоди, 3181,74 грн витрат, пов`язаних із залученням спеціалістів, 1982,72 грн витрат, пов`язаних із прибуттям представників потерпілого до місця судового провадження, а також на користь ТОВ «ЛЛК Україна» 14 659,50 грн матеріальної шкоди та 48 166,73 грн витрат, пов`язаних із залученням спеціалістів.

Вирішено питання про речові докази.
Апеляційним судом вирок місцевого суду змінено. Скасовано рішення суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь ТОВ «ЛЛК Україна» витрат, пов`язаних із залученням спеціалістів у сумі 48 166,73 грн.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному використанні знаків для товарів і послуг, що завдало матеріальної шкоди у значному розмірі власникам прав на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «Лукойл», за таких обставин.
Будучи приватним підприємцем, ОСОБА_7 у період часу з січня по серпень 2012 року, діючи умисно всупереч встановленому порядку, з метою отримання прибутку, без дозволу правовласника використовував знаки для товарів « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та «STIHL», якими маркував моторні оливи, що не являються оливами вказаних торгових марок.
Таким чином, пропонуючи до продажу моторні оливи під вказаними торговими знаками та зберігаючи товар з нанесеним знаком з метою його продажу, ОСОБА_7 вдався до протиправних дій, що полягали у недобросовісній конкуренції, зокрема умисно неправомірно використовував фірмове найменування, знаки для товарів, зазначення походження товарів, що призвело до змішування його господарської діяльності з діяльністю господарюючих суб`єктів, які мають пріоритет на використання згаданих товарних знаків.
Унаслідок незаконного використання ОСОБА_7 торгівельних марок компанії «Andreas Stihl AG and CO KG», яку представляє в Україні ТОВ «Андреас Штіль», завдано матеріальної шкоди на суму 15 892 грн, а ТОВ «ЛЛК Україна», як ліцензованому представнику в Україні «Нафтової компанії «Лукойл» на суму 14 659,90 грн., що становить значний розмір.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження стосовно нього. Стверджує, що докази, покладені в основу обвинувачення, є недопустимими, оскільки одержані без дотримання вимог процесуального закону. Вважає, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівок касаційного суду, а також не навів обґрунтованих мотивів на спростування доводів апеляції засудженого щодо неправильного визначення судом розміру матеріальної шкоди, оскільки вона всупереч п. 6 ст. 242 КПК встановлена без проведення відповідної експертизи.
Представники потерпілого компанії «Andreas Stihl AG and CO KG» ОСОБА_8 та ОСОБА_6 надали письмові заперечення касаційної скарги засудженого, вважаючи судові рішення щодо ОСОБА_7 законними і обґрунтованими.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав скаргу та просив судові рішення скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, представника цивільного позивача про необґрунтованість скарги засудженого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу. Згідно зі змістом зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого ОСОБА_9 у незаконному використанні знаків для товарів і послуг, що завдало матеріальної шкоди у значному розмірі їх власникам, підтверджуються зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.

Цей висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях самого засудженого, який в суді першої інстанції вину визнав повністю і фактичних обставин, встановлених судом, не заперечував, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представників цивільних позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_12 про зберігання та пропонування ОСОБА_7 для продажу товарів з нанесеними знаками, які використовуються без дозволу власників.

При цьому зазначені у касаційній скарзі документи, що, на думку засудженого, є недопустимими доказами, не були покладені судом в основу вироку, як доказ обвинувачення.
Відповідно до ч. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» Свідоцтво права власності на знак надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом.
Статтею 22 ЦК визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Як убачається з вироку, визначаючи розмір збитків, суд виходив із того, що на час вчинення правопорушення один контрафактний товар витісняє з ринку один оригінальний товар, тобто збитки (упущена вигода) обраховані шляхом множення кількості виявленого у ОСОБА_7 фальсифікованого товару на роздрібну ціну одиниці оригінального товару.
Такий підхід у визначенні заподіяної шкоди відповідає судовій практиці, а також роз`ясненням, які містяться у п. 50 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності»,де вказано, що у вирішенні відповідних спорів, в яких застосовується поняття «упущена вигода», судам слід виходити з того, що на час вчинення правопорушення один контрафактний товар/примірник твору витісняє з ринку один оригінальний товар/ліцензійний примірник твору.

Посилання ОСОБА_7 на недотримання судом вимог п. 6 ст. 242 КПК є необґрунтованим, оскільки зазначена норма закону набрала чинності 04 червня 2014 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України»від 13 травня 2014 року № 1261-VII, тобто після постановлення 12 червня 2013 року вироку суду.
Таким чином, нормами кримінального процесуального закону, а також інших нормативних актів, зокрема й Національного стандарту № 4 «Оцінка майнових прав інтелектуальної власності» на час постановлення вироку не передбачалось обов`язкового призначення експертизи для визначення шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного використання фірмового найменування та знаків для товарів. Тому доводи касаційної скарги в цій частині не ґрунтуються на законі.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, з урахуванням вказівок касаційного суду, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляції засудженого, наведено переконливі мотиви їх спростування,з чим погоджується й колегія суддів.
Порушень приписів ст. 439 КПК, як про це йдеться у касаційній скарзі засудженого, не встановлено.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Покарання ОСОБА_7 призначено з урахуванням усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та даних про його особу, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК.
Істотних порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність чи кримінального процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3