П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1,
суддів: при секретарях:ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, - ОСОБА_11, ОСОБА_12,
за участю:начальника відділу участі прокурорів Генеральної прокуратури України у перегляді судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_13,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_14 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_15,

у с т а н о в и л а:

Голосіївський районний суд м. Києва своїм вироком від 10 червня 2013 року засудив ОСОБА_15 за частиною третьою статті 27, частиною першою статті 14, пунктами 6, 11, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_15 визнано винуватим у тому, що він організував готування до вчинення умисного вбивства ОСОБА_16 з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, незакінченого з підстав, які не залежали від його волі, за вказаних нижче обставин.

Так, ОСОБА_15 обіймав з 1 лютого 2011 року посаду генерального директора ТОВ «Аммор». Контролем діяльності ТОВ "Аммор" займався заступник генерального директора ТОВ «Укр-УзАвто» ОСОБА_16 Останній від керівництва ТОВ «Укр-УзАвто» запропонував ОСОБА_15 придбати у власність автосалон по АДРЕСА_1 за 200 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 2 лютого 2011 року становило 1 588 300 грн. Погодившись на цю пропозицію, ОСОБА_15 усвідомлював, що не зможе самостійно, без згоди ОСОБА_16 вести фінансово-господарську діяльність підприємства і приймати на роботу персонал, оскільки ОСОБА_16 відхилив його пропозицію про призначення на посаду начальника служби безпеки ТОВ «Аммор» його знайомого ОСОБА_17 За таких обставин, у ОСОБА_15 виник умисел вчинити умисне вбивство ОСОБА_16 з корисливих мотивів, ухилитися при цьому від сплати 200 000 доларів США, заволодіти автосалоном і звинуватити ОСОБА_16 у привласненні цих коштів. 2 лютого 2011 року ОСОБА_15 вступив у злочинну змову з ОСОБА_17, який був ображений відмовою ОСОБА_16 працевлаштувати його, при цьому пообіцявши ОСОБА_17 після смерті ОСОБА_16 надати керівну посаду в ТОВ «Аммор». ОСОБА_15 та ОСОБА_17 запланували організувати вбивство ОСОБА_16, доручивши його виконання іншій особі за винагороду, а для пошуку такої особи залучили свого знайомого ОСОБА_18 ОСОБА_18, погодившись знайти безпосереднього виконавця вбивства ОСОБА_16 на замовлення та за попередньою змовою групою осіб, 22 лютого 2011 року запропонував ОСОБА_19 вчинити умисне вбивство ОСОБА_16 із застосуванням вогнепальної зброї за винагороду в сумі 24 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 лютого 2011 року становило 190 562 грн 40 коп., за вирахуванням з цієї суми 1 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 7940 грн 10 коп. - оплати його участі як посередника. При цьому ОСОБА_18 повідомив ОСОБА_19, що замовниками вбивства є ОСОБА_15 та ОСОБА_17

ОСОБА_19, усвідомлюючи злочинний характер дій щодо вчинення умисного вбивства ОСОБА_16, звернувся із заявою про це до правоохоронних органів та погодився на проведення оперативно-розшукових заходів, спрямованих на документування злочинних дій ОСОБА_18, ОСОБА_15 та ОСОБА_17 і визначеної йому ролі виконавця вбивства ОСОБА_16

23 лютого 2011 року ОСОБА_15 за попередньою змовою з ОСОБА_17 подали в Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію документи на реєстрацію ТОВ «Харакят», на яке ОСОБА_15 та ОСОБА_17 планували після смерті ОСОБА_16 оформити автосалон по АДРЕСА_1 шляхом обвинувачення останнього в одержанні від ОСОБА_15 200 000 доларів США. 26 лютого 2011 року ОСОБА_18 отримав від ОСОБА_15 та передав ОСОБА_19 5 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 39 658 грн 50 коп., на придбання зброї та частини обумовленої суми оплати ОСОБА_19 за вчинення вбивства ОСОБА_16 5 березня 2011 року ОСОБА_18 та ОСОБА_15 зустрілись із ОСОБА_19 біля спорткомплексу «Сирець» у м. Києві, де ОСОБА_15 підтвердив необхідність вбивства ОСОБА_16 і передав ОСОБА_19 8 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 63 496 грн, як частини обумовленої суми оплати за вчинення вбивства ОСОБА_16

16 березня 2011 року ОСОБА_19 надіслав ОСОБА_15 та ОСОБА_18 на мобільні телефони смс-повідомлення про вбивство ним ОСОБА_16, а 19 березня 2011 року зустрівся з ОСОБА_18 та надав йому фотографію ОСОБА_16 з ознаками насильницької смерті, а саме вогнепальним пораненням голови. Однак убивство ОСОБА_16 за його згодою було інсценоване працівниками міліції. Після цього ОСОБА_18, упевнившись у смерті ОСОБА_16 на основі наданих ОСОБА_19 доказах, передав останньому 7 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 55 607 грн 30 коп., як оплату за вчинення вбивства ОСОБА_16, а залишок передав ОСОБА_19 25 березня 2011 року в сумі 3 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 23 873 грн 10 коп. Усього ОСОБА_18 та ОСОБА_15 передали ОСОБА_19 грошові кошти в сумі 23 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 березня 2011 року становило 183 027 грн, як обумовлену суму оплати за вчинення вбивства ОСОБА_16 з корисливих мотивів на замовлення. ОСОБА_18 отримав від ОСОБА_15 1 000 доларів США, що за курсом НБУ складало 7 940 грн 10 коп., як оплату за посередництво.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 25 червня 2014 року вирок щодо ОСОБА_15 залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 лютого 2015 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_15 залишила без змін.

У заяві захисник ОСОБА_14 просить переглянути ухвалу касаційного суду щодо ОСОБА_15 з підстави неоднакового застосування одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Захисник вважає, що касаційною інстанцією безпідставно визнано доведеною ту обставину, що засуджений вчинив убивство з корисливих мотивів. Захисник ілюструє в заяві показання свідків, які нібито спростовують висновки касаційного суду. В основу обвинувального рішення, стверджує захисник, покладено надумані факти. Вважає, що юридична оцінка дій засудженого за частиною другою статті 115 КК, безпідставна. Суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися положень статті 334 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), а касаційний суд це упущення залишив поза увагою і в такий спосіб допустив неоднакове застосування цієї норми процесуального закону.

Як на приклад неоднакового правозастосування захисник посилається на висновок суду касаційної інстанції в ухвалі від 4 листопада 2014 року №5-3645км14. У цьому висновку касаційна інстанція визнала, що встановлення мотиву скоєння злочину для такої категорії справ, як умисне вбивство, є ключовою (обов'язковою) обставиною, яка прописана в положеннях статті 334 КПК 1960 року. Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій цього положення не дотримались і не встановили мотив злочину, то судові рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора, який вважав, що заява задоволенню не підлягає, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяви, вивчила висновок члена Науково-консультативної ради при Верховному Суді України та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

1. Хоча Суд погодився з тим, що на стадії відкриття провадження заява захисника була визнана прийнятною, проте виявляє певні обставини, які істотно відрізняють цю справу від попередніх справ про перегляд рішення суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування норм права у розумінні положень статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що в заяві порушуються питання факту і права, досить складні для того, щоб їх можна було вирішити ще на етапі розгляду питання прийнятності заяви. Суд вважає, що вирішення цієї заяви, включно з питанням про застосування пункту 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України, яке, по суті, порушено захисником, потребує ширшого контексту перегляду, але в межах специфічних повноважень Суду.

2. У своїй практиці Суд уже охарактеризовував свої повноваження в аспекті положень статті 445 Кримінального процесуального кодексу України. У цьому зв'язку Суд у черговий раз нагадує, що до його компетенції не входить розгляд помилок щодо фактів, нібито допущених судами першої чи апеляційної інстанцій. Якби це було інакше, Суд перебирав би на себе не властиві для нього функції та перевищив би межі своїх повноважень (справа № 5- 109 кс 15).

У світлі викладених міркувань, за загальним правилом, Суд не може піддавати сумніву встановлення фактів справи, але має повноваження піддавати сумніву правильність тлумачення та застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

3. Заявник, посилаючись на положення статті 334 КПК 1960 року, яке, на його думку, касаційний суд мав би належно виконати, піддає сумніву, насамперед факти. Заявник вимагає скасувати рішення касаційного суду щодо ОСОБА_15 тільки тому, що, на його переконання, не було встановлено фактичних даних, які свідчили б про намір засудженого вчинити злочин із користі. Захисник вважає, що фактичних підстав для кваліфікації дій засудженого за пунктом 6 частини другої статті 115 КК не встановлено. У такому разі, стверджує заявник, касаційний суд мав би діяти так само, як і в справі № 5-3645 км 14, у якій ухвалою від 4 листопада 2014 року справу щодо ОСОБИ направлено на новий апеляційний розгляд, бо не було встановлено даних про корисливі наміри діяння засудженого.

4. У цьому зв'язку Суд зазначає, що насправді, як це вже було чітко сформульовано ним у багатьох справах, він компетентний розглядати виключно ті рішення, основу яких складають факти, установлені судами нижчого рівня, і стосовно яких касаційним судом зроблено висновки (інтерпретація, тлумачення) щодо правильності/неправильності застосування норми права.

5. Повертаючись до справи, що розглядається, Суд констатує, що касаційний суд погоджувався з юридичною оцінкою дій ОСОБА_15 за нормою пункту 6 частини другої статті 115 КК і при цьому у своєму висновку зазначив, що фактичну основу такої кваліфікації діянь засудженого становили встановлені судами нижчого рівня дані, які свідчили про корисливий мотив винуватого. Саме в такий спосіб, не зазначаючи формально статтю 334 КПК 1960 року, суд касаційної інстанції інтерпретував приписи цієї норми права.

Отже, касаційний суд обґрунтував свої переконання в правильності застосування норми матеріального закону в справі фактичними даними, установленими судами нижчого рівня. Суд констатує, що касаційний суд інтерпретував норму статті 334 КПК 1960 року в цій конкретній справі і виніс вмотивоване рішення. Суд не компетентний переглядати докази.

Того факту, що ОСОБА_15 було засуджено за результатами судових проваджень у першій та апеляційній інстанціях, не достатньо для того, щоб Суд дійшов висновку про наявність підстав для втручання в рішення, яке оспорюють. До того ж рішення, на яке посилається заявник, не може бути прикладом для висновку про наявність неоднакового правозастосування в аспекті положень статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

6. Згідно з принципом юридичної визначеності, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного й обов'язкового для виконання рішення суду з однією лише метою домогтися повторного розгляду та нового вирішення справи.

У цьому зв'язку Суд виявляє, що заявник фактично пропускає наявність в оспореному рішенні належної інтерпретації норми статті 334 КПК 1960 року; робить він це з наміром поставити під сумнів фактичні підстави кваліфікації діянь засудженого, замовчуючи ретельний аналіз доказів, здійснений судами першої та апеляційної інстанцій, як судами факту.

7. За таких обставин та враховуючи відсутність у заяві обґрунтувань щодо фактичних обставин порівнюваного рішення Суд не може розглядати його як підставу неоднакового правозастосування.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяви захисника ОСОБА_14

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_7

ОСОБА_3 ОСОБА_8

ОСОБА_4ОСОБА_9

ОСОБА_5ОСОБА_10

ОСОБА_6