Справа №489/7022/15-к 20.01.2016 20.01.2016 20.01.2016

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участи секретаря ОСОБА_4
розглянув матеріали кримінального провадження (справа № 489/7022/15-к) за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання Директора Департаменту міжнародного права, повернення активів та відшкодування витрат, завданих тимчасовою окупацією АР Крим, Міністерства юстиції України ОСОБА_5 про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України.
Засуджений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Миколаєва, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений вироком Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02.08.2013 р. за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1, ч.1 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації із застосуванням ст.ст. 64, 69 ч.2 КК Російської Федерації на 6 років 6 місяців позбавлення волі, без штрафу, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, який з 20.09.2013 р. відбуває покарання у Федеральній казенної установі виправна колонія № 7 Управління Федеральної служби виконання покарань Росії у Тверській області.
Учасник судового провадження
прокурор ОСОБА_7
__________________________________________________________________
провадження № 11-кп/784/90/16 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_8
категорія: приведення вироку у доповідач в апеляційній інстанції
відповідність із законодавством України ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 р. Постановити нову ухвалу за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02.08.2013 р. відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України.
Короткий зміст рішення суду 1 інстанції.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 р. відмовлено в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України в інтересах громадянина України ОСОБА_6 , засудженого в Російській Федерації, про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України.
Узагальнені доводи апелянта.
Посилається, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що суд вийшов за межі питань, які мають бути вирішені в судовому провадженні відповідно до вимог ч. 3 ст. 610 КПК України і полягають у визначенні судом статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строку позбавлення волі, визначеного на підставі вироку суду іноземної держави.
Посилається на безпідставність висновків суду про неможливість встановлення факту згоди засудженої особи на передачу та інших умов передачі на підставі документів, наданих Міністерством юстиції України разом з клопотанням. Вказує, що КПК України передбачає надання згоди засудженою особою на передачу в державу свого громадянства один раз, що не позбавляє її права відмовитись від такої передачі впродовж розгляду вказаного питання. Однак, до Міністерства юстиції України не надходило інформації від російської сторони та безпосередньо від засудженого про його відмову від передачі в Україну. Тому з урахуванням положень ч. 7 ст. 606 КПК України відсутні підстави для припинення або відмови в розгляді питання про передачу засудженого ОСОБА_6 .
Посилається, що 12.10.2015 р. Міністерство юстиції України прийняло рішення про прийняття ОСОБА_6 із Російської Федерації в Україну для подальшого відбування покарання згідно з вимогами ч. 3 ст. 609 КПК України. Після цього, 26.10.2015 р. з відповідним клопотанням звернулося до суду в порядку ч.1 ст. 610 КПК України. Звертає увагу на те, що перевірка згоди засудженого на передачу в Україну для подальшого відбування покарання як обов`язкової умови прийняття його в Україну та інших умов для передачі особи, належить виключно до компетенції Центрального органу і здійснюється на етапі прийняття рішення Міністерством юстиції України. Тому ці питання не повинні досліджуватися судом в рамках судового провадження в порядку ст. 610 КПК України. У разі потреби в додатковій інформації, актуальної на час судового розгляду клопотання, суд міг витребувати її за власною ініціативою, що не зробив.
Апелянт вважає хибними висновки суду про те, що передача засудженої особи має передувати судовій процедурі, а засуджений має право брати участь у вирішенні судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України та оскаржувати таке рішення. Зазначає, що звернення Міністерства юстиції України до суду до фактичної передачі засудженої особи передбачено саме нормами КПК України. В обґрунтування своєї позиції посилається на положення ч. 5 ст. 609, ч. 1 ст. 611 КПК України. Також вказує, що положеннями ч.1 ст. 610 КПК України передбачено обов`язковою лише участь прокурора в судовому розгляді клопотання.
Апелянт зазначає, що рішення суду про відмову в задоволенні клопотання Міністерства юстиції позбавляє можливості забезпечити логічне продовження процедури, пов`язаної із запитами про передачу засудженої особи та порушує право громадянина України засудженого ОСОБА_6 на завершення розгляду питання про можливість його переведення для відбування на Батьківщині покарання, призначеного за кордоном. Таке право він має відповідно до чинного міжнародного договору України - Конвенції про передачу засуджених осіб. Крім того, згідно зі ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Апелянт вважає відмову суду в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що створює загрозу для порушення положень міжнародного договору України.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
Навівши перелік документів відносно ОСОБА_6 , які додані до клопотання Міністерства юстиції України відповідно до ч. 2 ст. 610 КПК України, суд 1 інстанції вказав, що документи мають містити відомості про особу засудженого, набрання чинності ухвалених відносно нього судових рішень, які б давали можливість суду на час вирішення клопотання отримати інформацію, що має бути досліджена при розгляді клопотання. Зазначив, що всі заяви та довідки датовані лютим та травнем 2014 р., тобто більш ніж за 1 рік 9 місяців до звернення Міністерства юстиції України із клопотанням до суду. Тому вони не можуть підтвердити волевиявлення засудженого на передачу для відбування покарання в України і стан здоров`я на час розгляду клопотання. Вказав, що не міститься дати в заяві ОСОБА_6 про згоду на передачу його для відбування покарання в Україні.
Зазначив, що згідно з вимогами ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб, наслідками передачі засудженої особи для держави виконання вироку є застосування судової процедури зі зміною міри покарання. Дійшов висновку, що передача засудженої особи має передувати судовій процедурі, а засуджений має право брати участь у вирішенні судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України та оскаржувати судове рішення.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_7 про необхідність скасування ухвали суду 1 інстанції, постановлення нової ухвали та задоволення клопотання Міністерства юстиції України в інтересах засудженого громадянина України ОСОБА_6 , вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Міністерство юстиції України звернулось до Ленінського районного суду м. Миколаєва з клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації відносно громадянина України ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України.
Процедура розгляду судом вказаного питання передбачена ст. 610 КПК України, якою визначено територіальну підсудність розгляду зазначеного клопотання, коло осіб, участь яких є обов`язковою в судовому розгляді, перелік документів, що подаються разом з клопотанням та повноваження суду при розгляді такого клопотання.
Подані Міністерством юстиції України документи разом із вказаним клопотанням відповідають переліку документів, встановленому ч. 2 ст. 610 КПК України.
Поставивши під сумнів волевиявлення засудженого ОСОБА_6 стосовно надання ним згоди на передачу його для відбування покарання в Україні, суд послався на відсутність дати в заяві засудженого.
Однак, це питання взагалі не може бути предметом перевірки під час розгляду судом клопотання Міністерства юстиції України, оскільки відповідно до статті 7 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, згода та її перевірка відноситься до компетенції держав винесення та виконання вироку.
Так, з положень ч.1 ст. 7 Конвенції вбачається, що забезпечення надання згоди особою покладено на державу винесення вироку за процедурою, яка регулюється законодавством цієї держави. Положеннями ч.2 ст. 1 Конвенції встановлено, що держава винесення вироку надає державі виконання вироку можливість перевірити за допомогою консула або іншої офіційної особи, що згода на передачу засудженої особи була отримана відповідно до положень пункту 1 цієї статті.
Таким чином, є обґрунтованими твердження в апеляційній скарзі про те, що перевірка згоди засудженого на передачу в Україну для подальшого відбування покарання як обов`язкової умови прийняття засудженої особи в Україну, а також інших умов для передачі особи, належить виключно до компетенції Центрального органу і здійснюється на етапі прийняття рішення Міністерством юстиції України.
Крім того, ч. 2 ст. 610 КПК України не передбачено, щоб до клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України приєднувались відомості про обставини надання згоди особою, яка повинна дати згоду чи перевірки такої згоди уповноваженою особою держави виконання вироку.
Міжнародний договір, яким є Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та норми діючого КПК України також не передбачають, щоб згода на передачу для відбування покарання в іншу державу засудженою особою надавалася неодноразово.
Відсутність дати в письмовій заяві ОСОБА_6 про згоду на його передачу для подальшого відбування покарання в Україні не є підставою для сумніву в добровільності його волевиявлення. Вказана письмова заява засвідчена належним чином начальником установи відбування покарання і містить відомості про повне розуміння засудженим наслідків такої згоди.
Поставивши безпідставно під сумнів волевиявлення засудженого ОСОБА_6 суд 1 інстанції вийшов за межі своєї компетенції.
Вказуючи на давність складання заяв та довідок, доданих до клопотання Міністерства юстиції України відносно ОСОБА_6 , суд 1 інстанції залишив поза увагою те, що вони отримані з іншої держави відповідно до визначених міжнародних процедур, що потребує значного часу. В оскаржуваній ухвалі зміст ч. 2 ст. 610 КПК України судом 1 інстанції наведено неправильно, оскільки вона не містить вимоги надання документів станом на час розгляду клопотання судом, як про це зазначив суд. Вказана процесуальна норма встановлює лише перелік документів, які подає на розгляд суду Міністерство юстиції України разом з клопотанням. Вона навпаки не містить застережень щодо давності складання документів, які мають бути додані до такого клопотання.
За такого, є безпідставною вимога суду 1 інстанції про необхідність надання довідки про стан здоров`я засудженого ОСОБА_6 станом на час розгляду клопотання.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що однією з підстав для відмови в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України суд 1 інстанції зазначив відсутність в судовому засіданні засудженого ОСОБА_6 , який перебуває в місцях позбавленні волі на території Російської Федерації, та, на думку суду, має право брати участь у вирішенні судом питання про приведення вироку у відповідність і оскаржити судове рішення.
Однак, суд 1 інстанції не врахував сутності клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України та положень ч. 2 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року.
Із клопотання Міністерства юстиції України вбачається, що компетентні органи держави виконання вироку обрали процедуру визнання вироку іноземної держави, яка передбачена п. b ч.1 ст. 9 вказаної Конвенції. Згідно з ч. 2 ст. 11 Конвенції присутність особи, відносно якої вирішується питання заміни вироку, забезпечується державою виконання вироку у випадку, якщо процедура заміни вироку здійснюється після передачі засудженої особи.
В даному випадку Міністерство юстиції України звернулось до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України до передачі засудженого в Україну. Таким чином, забезпечити присутність засудженого ОСОБА_6 в судовому засіданні в державі виконання вироку є неможливим.
Крім того, за змістом ч. 5 ст. 609, ч.1 ст. 611 КПК України процедура розгляду та отримання судового рішення за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України передує процедурі організації передачі засудженої особи в Україну.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 610 КПК України в судовому розгляді зазначеного клопотання обовязковою є лише участь прокурора. Обов`язкової участі в судовому засіданні особи, відносно якої розглядається таке питання, закон не передбачає.
Разом з тим, враховуючи перебування засудженого ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі за межами України, що вказує на обґрунтовану правомірність обмеження його права на участь в судовому засіданні, яке проходить в іншій державі та направлено на вирішення питань, які стосуються його інтересів та за його заявою, розгляд клопотання про приведення вироку у відповідність за відсутності засудженого ОСОБА_6 не порушує його права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
При цьому необхідно врахувати гарантію національного законодавства, яка міститься в ч.7 ст. 610 КПК України щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ОСОБА_6 , як особою відносно якої вирішено питання про приведення вироку у відповідність, ухвали суду 1 інстанції з моменту її вручення ( ч.3 ст. 395 КПК України).
Таким чином, відсутність в судовому засіданні ОСОБА_6 , відносно якого вирішувалось питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України і якого не було передано державі виконання вироку, не може вважатися порушенням його права та не є підставою для відмови у задоволенні відповідного клопотання Міністерства юстиції України.
Доводи апеляційної скарги і в цій частині є обґрунтованими.
С урахуванням викладеного, на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України у зв`язку з істотними порушеннями судом 1 інстанції вимог кримінального процесуального закону України та невідповідністю висновків, викладених в судовому рішенні, положенням Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 р., оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали по суті клопотання.
Перевіривши доводи клопотання та матеріали судового провадження, апеляційний суд вважає, що клопотання Міністерства юстиції України (а не клопотання директора Департаменту міжнародного права, повернення активів та відшкодування втрат, завданих тимчасовою окупацією АР Крим, Міністерства юстиції України ОСОБА_5 , як про це зазначено в ухвалі суду 1 інстанції) про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню.
З матеріалів провадження вбачається, що вироком Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02 серпня 2013 р. громадянина України ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1, ч.1 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, з призначенням йому на підставі ст. 64 КК Російської Федерації більш м`якого покарання, ніж передбачено за даний злочин, у виді позбавлення волі на строк 6 років, без штрафу, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за кожен злочин. На підставі ч.2 ст. 69 КК Російської Федерації за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців без штрафу, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. Постановлено обчислювати початок строку відбування покарання з 30 квітня 2013 р. Вирок набрав законної сили 13 серпня 2013 р. Засудженого ОСОБА_6 направлено для відбування покарання в Федеральну казенну установу виправна колонія № 7 Управління Федеральної служби виконання покарань Росії у Тверській області з 20 вересня 2013 р. Кінець строку відбування покарання засудженим припадає на 30 жовтня 2019 р.
Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за замах на незаконний збут наркотичних засобів у великих розмірах, що не було доведено до кінця з обставин, які від нього не залежали, та за готування до незаконного збуту наркотичних засобів у великих розмірах, тобто, умисне створювання умов для вчинення даного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, які від нього не залежали. Злочини ним вчинені 29.04.2013 року.
Вказані дії ОСОБА_6 , за які його засуджено в Російській Федерації, є кримінальним злочином згідно із законодавством України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 610 КПК України засудженому ОСОБА_6 слід визначити статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку Російської Федерації.
Кримінальна відповідальність за вчинені ОСОБА_6 злочини передбачена ст.ст. 15 ч.1, 307 ч.2 КК України (замах на незаконний збут наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах), ст.ст. 14 ч.1, 307 ч.2 КК України (готування до незаконного збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах).
Засудженому ОСОБА_6 за ст. ст. 15 ч.1, 307 ч.2 КК України слід визначити основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років на підставі вироку суду іноземної держави, дотримуючись тривалості призначеного цим вироком покарання у відповідності до вимог ч.4 ст. 610 КПК України. Разом з тим, за ст.ст. 14 ч.1, 307 ч.2 КК України за вчинення готування до злочину ОСОБА_6 слід визначити покарання з врахуванням положень ст. 68 ч. 2 КК України, згідно з якими за вчинення готування до злочину строк покарання не може перевищувати половини максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією частини статі цього Кодексу. Санкція ст. 307 ч.2 КК України передбачає один вид основного покарання позбавлення волі на строк від 6 до 10 років (в редакції, чинній на час вчинення ОСОБА_6 злочину на 29.04.2013 року). Тому ОСОБА_6 за ст.ст. 14 ч.1, 307 ч.2 КК України не може бути визначено основне покарання більше 5 років позбавлення волі. За вказаним кримінальним законом ОСОБА_6 слід визначити основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що є меншим, ніж призначене за даний злочин вироком суду іноземної держави, однак є максимальним строком позбавлення волі, який передбачено кримінальним законом України. Зазначене відповідає положенням п.1 ч.4 ст. 610 КПК України.
Враховуючи, що відповідно до положень п. d ч.1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, замінюючи вирок компетентний орган не повинен посилювати кримінальне покарання засудженій особі, слід застосувати положення ст. 69 КК України (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) та призначити ОСОБА_6 покарання без застосування передбаченого ст. 307 ч.2 КК України обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна, з огляду на те, що судом іноземної держави додаткове покарання ОСОБА_6 не призначалося і цим судом також були застосовані положення ст. 64 КК Російської Федерації (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене за даний злочин).
На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 15 ч.1, 307 ч.2, 14 ч.1, 307 ч.2 КК України, засудженому ОСОБА_9 слід визначити покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців, без конфіскації майна, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави. Вказане остаточне покарання відповідає тривалості остаточного покарання, яке призначено судом Російської Федерації.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 слід обчислювати з 30 квітня 2013 р. - відповідно до дати, яка встановлена вироком Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02 серпня 2013 р.
Визначення судом виду кримінально-виконавчої установи, в якій належить відбувати покарання засудженому, діючим законодавством України не передбачено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 424, 532, 610 КПК України, п. b ч.1 ст. 9, ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання директора Департаменту міжнародного права, повернення активів та відшкодування витрат, завданих тимчасовою окупацією АР Крим, Міністерства юстиції України ОСОБА_5 про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України.
Вирок Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02 серпня 2013 року відносно ОСОБА_6 привести у відповідність із законодавством України.
Визначити, що ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1, ч.1 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, за якими ОСОБА_6 засуджено вироком Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02 серпня 2013 р., відповідають ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 307 КК України.
Засудженому ОСОБА_6 на підставі вироку Реутовського міського суду Московської області Російської Федерації від 02 серпня 2013 р. визначити покарання за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України - 6 років позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України без конфіскації майна, за ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 68 ч.2, 69 КК України - 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_6 остаточне покарання до відбування - 6 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 обчислювати з 30 квітня 2013 року.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Копію даної ухвали суду направити до Міністерства юстиції України та центрального органу виконавчої влади у сфері виконання покарань.
Судді: