АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, з апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обв`язки, передбачені п.2, 3 та 4 ст.76 КК України.
В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовлено.

В провадженні вирішено питання про судові витрати.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 14 березня 2014 року о 14.20 год., керуючи автомобілем марки «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул.Терещенківська в м.Києві, порушуючи вимоги пунктів 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10, 10.1 Правил дорожнього руху України, введених в дію 1 січня 2002 року, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався в безпечності початку руху на червоний сигнал світлофору, що забороняє рух, розпочав рух керованим транспортним засобом та виїхав на перехрестя вулиці Терещенківська та бульвару Шевченка в місті Києві, де допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем марки «Фольксваген» під керуванням водія ОСОБА_7 , який проїжджав перехрестя на дозволяючий сигнал світлофору.

Внаслідок зіткнення транспортних засобів водій автомобіля «Фольксваген» ОСОБА_7 та пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_9 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення ОСОБА_5 вимог пунктів 8.7.3(е), 8.10 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В поданій апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 , просить вирок суду змінити в частині вирішення судом цивільного позову.
В обґрунтування апеляційних вимог посилаються на те, що в ході судового розгляду провадження з показань обвинуваченого та ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_10 , а саме працював по найму водієм належного цивільній відповідачці автомобіля марки «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 . На час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , як пасажир, знаходилась в даному автомобілі та ставила ОСОБА_5 , як водію, завдання щодо маршруту слідування. За таких обставин суд першої інстанції незаконно відмовив в задоволенні їх цивільних позовів, заявлених до цивільного відповідача ОСОБА_10 , оскільки шкоду їм заподіяно обвинуваченим ОСОБА_5 саме при виконанні ним трудових обов`язків, через що цивільну відповідальність має нести ОСОБА_10 як роботодавець.
За результатами апеляційного перегляду просять задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого ОСОБА_7 та його представника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_5 , який при вирішенні апеляційних вимог покладався на думку суду, прокурора, який заперечував проти апеляційних вимог потерпілих та вважав вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів законним, обґрунтованим і вмотивованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи потерпілих, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого злочину, правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 по ч.1 ст.286 КК України та призначене обвинуваченому покарання учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому, у відповідності до положень ст.404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, пред`явлених потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_9 до цивільного відповідача ОСОБА_10 про стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що у розумінні чинного законодавства ОСОБА_10 не є особою, яка має нести цивільну відповідальність як роботодавець внаслідок винних дій третьої особи.

Суд також не знайшов законних підстав для задоволення позовних вимог потерпілих про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди, пославшись на те, що цивільний відповідач є лише володільцем транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки, а моральну шкоду потерпілим було спричинено винними діями обвинуваченого, до якого позовних вимог під час розгляду кримінального провадження пред`явлено не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на законних підставах відмовив у задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди винними діями обвинуваченого ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції в ухваленому вироку проаналізував позовні вимоги позивачів та навів обґрунтовані доводи, з яких підстав вони не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про те, що в ході судового розгляду провадження з показань обвинуваченого та ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_10 , а саме працював по найму водієм належного цивільній відповідачці автомобіля марки «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 , не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» обов`язок доказування та вжиття заходів щодо забезпечення цивільного позову лежить на стороні обвинувачення. Не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення.

Суд першї інстанції, відмовляючи в задоволенні позовним вимог потерпілих, обгрунтовано послався на те, що за результатами судового розгляду не встановлено, а потерпілими, як позивачами за цивільним позовом, належними доказами не доведено, що між обвинуваченим та цивільним відповідачем ОСОБА_10 існували дійсні трудові відносини, як це передбачено ст.ст. 21, 24, 24-1 КЗпПУ, тобто мала місце угода між працівником і роботодавцем, сторони якої досягли істотної згоди щодо усіх її положень, із визначеним обсягом покладених на ОСОБА_5 обов`язків та зобов`язанням ОСОБА_10 виплачувати заробітну плату згідно умов договору.

Не підтверджуються такі обставини і пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, висунутим йому згідно обвинувального акту від 18.09.2014 року (т.1 а.с.4-9).

На підставі викладеного колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а тому їх апеляційні скарги залишає бех задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 , залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3