АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/1152/15 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Головуючий в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У х в а л а
І м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , обвинуваченої ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року, щодо обвинувачених

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Першотравенська Баранівського р-ну, Житомирської обл., українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- 28.05.2014 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 296 КК України на 1 рік 1 місяць позбавлення волі, звільненого 03.07.2014 року по відбуттю строку покарання.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Годня Чернігівської обл., циганки, громадянки України, без реєстрації та постійного місця проживання, раніше судимої,

- 28.05.2014 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 296 КК України на 1 рік 1 місяць позбавлення волі, звільненої 03.07.2014 року по відбуттю строку покарання.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_17 ,

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ,

В с т а н о в и л а :

вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року обвинуваченого ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же вироком суду обвинувачену ОСОБА_13 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та їй призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до набрання вироком законної сили, залишено попередній тримання під вартою в Київському СІЗО. Строк відбуття покарання останнім встановлено обраховувати з 20.12.2014 року, зарахувавши до нього термін перебування останніх під вартою в Київському СІЗО.

Питання щодо речових доказів судом вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

За вироком суду першої інстанції, ОСОБА_12 , будучи раніше засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 296 КК України та ОСОБА_13 , будучи раніше засудженою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України на шлях виправлення не стали, належних висновків для себе не зробили та, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, скоїли нове умисне корисливе кримінальне правопорушення при наступних обставинах:

20 грудня 2014 року приблизно о 03 год. 30 хв., ОСОБА_12 разом зі своєю знайомою ОСОБА_13 перебували за адресою: м. Київ, площа Перемоги, 3, де вони побачили раніше невідомого їм чоловіка - ОСОБА_18 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння, з яким розпочали розмову та почали спільно вживати алкогольні напої. Під час вказаного спілкування у ОСОБА_12 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, та ОСОБА_13 виникло бажання незаконно збагатитися за рахунок чужого майна, внаслідок виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення особистого майна ОСОБА_18 .
Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, ОСОБА_12 , діючи повторно, попередньо змовившись з ОСОБА_13 та розподіливши злочинні ролі, наблизилися до громадянина ОСОБА_18 , після чого ОСОБА_12 приставив, або викликав у потерпілого уяву, що приставив до його ребер якийсь предмет та почав погрожувати останньому фізичною розправою, а ОСОБА_13 , згідно розподілу ролей, діючи відкрито, почала перевіряти кишені одягу ОСОБА_18 на предмет наявності в них цінностей та грошей.

Таким чином, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_13 своєю рукою дістала з верхньої лівої кишені куртки ОСОБА_18 мобільний телефон марки LG mini D618 Dual Black, вартістю 3 551 грн. 96 коп., в середині якого знаходилася сім-картка оператора мобільного зв`язку "Київстар", вартістю 20 гривень, на рахунку якої було 110 гривень, а також друга сім-картка оператора мобільного зв`язку "Київстар", вартістю 20 гривень, після чого поклала зазначений телефон до кишені дублянки, в яку була одягнута. Крім того, діючи протиправно, ОСОБА_13 також дістала з лівої кишені штанів ОСОБА_18 грошові кошти в сумі 350 гривень, які також поклала до кишені власної дублянки.

Всього ОСОБА_12 спільно з ОСОБА_13 відкрито викрали у потерпілого ОСОБА_18 майна на загальну суму - 4 051 грн. 96 коп.

Після вчиненого, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 залишили місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, проте через деякий час були затримані співробітниками Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

На даний вирок учасниками кримінального провадження, а саме: прокурором, захисником ОСОБА_11 та обвинуваченими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 подані апеляційні скарги.

Так, в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинувачених, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, внаслідок м`якості. Просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_12 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, ОСОБА_13 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що суд першої інстанції при призначенні міри покарання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 недостатньо врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, наслідків, завданих діями обвинувачених та призначив їм надто м`яке покарання, що суперечить тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, відповідно до ст. 12 КК України, та передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 6 років, а також те, що суб`єктивна сторона даного злочину виражається в прямому умислі та корисливій меті. Тобто при скоєнні злочину ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повністю усвідомлювали, що вчиняють кримінально каране діяння.
Апелянт зазначає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_12 не приділив уваги тому, що обвинувачений раніше судимий, не має постійної роботи та не намагається влаштуватися на роботу, не має постійного місця проживання, таким чином не має міцних соціальних зв`язків та постійного джерела доходу, що вказує на стійку антисоціальну поведінку ОСОБА_12 .
ОСОБА_13 також раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем утримання, не працює та не намагається влаштуватись на роботу, не має постійного місця проживання та реєстрації, належних висновків для себе після першого вироку не зробила, а навпаки, вчинила злочин тяжчий, ніж попередній, що також вказує на її антисоціальну поведінку.
Невизнання своєї вини у вчиненому злочині обома обвинуваченими на думку прокурора є способом захисту обвинувачених, обраного з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, враховуючи тяжкість та обставини вчинення злочину, дані, що характеризують осіб обвинувачених, вважає, що призначене покарання останнім є недостатнім для виправлення та попередження нових злочинів та таким, що суперечить вимогам ст. 65 КК України, оскільки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, обставинам вчинення злочину, меті покарання, внаслідок м`якості.

Захисник ОСОБА_11 , посилаючись, в апеляційній скарзі, на невідповідність висновків суду першої інстанції викладених у вироку, фактичним обставинам провадження та неправильне застосування кримінального закону, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2015 року в частині визнання винним ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначення йому покарання скасувати та закрити відносно нього кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, захисник ОСОБА_19 вказує, що висновки суду не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які мають суб`єктивний та упереджений зміст, а також не спростовують тих доводів, на які посилався обвинувачений ОСОБА_20 під час розгляду справи як на підставу його невинуватості у вчиненні злочину.

Вважає, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, були досліджені під час судового розгляду і на які посилається у своєму вироку суд першої інстанції, у їх сукупності свідчать, що пред`явлене ОСОБА_12 обвинувачення у скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є недоведеним, оскільки ні сторона обвинувачення під час розгляду справи у суді, ні суд в своєму обвинувальному вироку не навели тих достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про вину обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що показання потерпілого ОСОБА_18 є об`єктивними, послідовними та такими, що не викликають сумніву, оскільки потерпілий особисто заявив у судовому засіданні, що вживав алкогольні напої і був на підпитку. А враховуючи те, що у потерпілого не були відібрані біологічні проби на стан сп`яніння в суді достовірно не можливо було встановити, яким чином впливає алкоголь на потерпілого і яким чином він сприймав події, що відбувались 20 грудня 2014 року.

Зокрема, з показань потерпілого ОСОБА_18 вбачається наявність хибного сприйняття фактичних обставин справи, оскільки потерпілий вказував на час події кримінального правопорушення 20 грудня 2014 р. приблизно о 24 годині 00 хвилин, що вказує на наявність у потерпілого порушень орієнтації у часі, оскільки і обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , вказують на час події близько третьої ночі.

Крім того, захисник вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи сторони захисту про те, що показання потерпілого ОСОБА_18 надані ним на стадії досудового розслідування суттєво відрізняються від показань, наданих ним у суді.

Висновок же суду стосовно того, що ОСОБА_12 приставив, або зробив вигляд, що приставив якийсь предмет до тулуба в області ребер потерпілого не узгоджується з іншими доказами по справі, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 20 грудня 2014 р. та фото таблицею до нього, даними постанови про приєднання до кримінального провадження речових доказів від 20 грудня 2014 року та показами свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , відповідно до вказаних доказів відсутнє підтвердження того, що у ОСОБА_12 був вилучений якийсь предмет, яким він міг погрожувати чи створювати уяву погрози потерпілому ОСОБА_18 .

Також, на думку захисника ОСОБА_11 судом не враховані доводи сторони захисту щодо відсутності у поведінці обвинувачених намагань втекти з місця події та спростовує показання потерпілого ОСОБА_18 , що обвинувачені втекли з місця події по пр-ту Перемоги, 3, оскільки їх фактичне затримання відбулося лише на відстані близько двохсот шести десяти метрів про пр-ту Перемоги, 7, що не вказує на те, що обвинувачені намагались втекти з місця події.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував як докази показання обвинувачених, які були послідовними і узгоджувались між собою, тим самим однобічно підійшов до дослідження доказів. Зокрема, обвинувачена ОСОБА_13 вказала суду, що вона вкрала телефон та гроші, що належали потерпілому ОСОБА_18 та в подальшому злякавшись відповідальності підкинула вкрадений телефон потерпілого в кишеню пуловера ОСОБА_12 , який цього не міг помітити, оскільки пуловер висів на руці останнього, а сам ОСОБА_12 відволікся та споглядав на автомобіль міліції, який наближався до них. Жодні докази, які були досліджені у суді не спростовували покази обвинувачених.

Крім того, захисник ОСОБА_19 зазначає, що в суді першої інстанції не здобуто достатніх доказів, які б підтвердили, що ОСОБА_12 мав умисел на відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_18 , вчиняв свої дії з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я особи. А також, у суді не було доведено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 діяли за попередньою змовою.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_12 майже ідентична з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 , містить аналогічні доводи та прохання.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_13 просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року змінити, а саме правову кваліфікацію її дій з ч. 2 ст. 186 КК України змінити на ч. 1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання за ч. 1 ст. 185 КК України в межах строку перебування її під вартою по даному провадженні на момент набрання вироком законної сили.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що висновки суду викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, та судом допущена неповнота судового розгляду. Так, суд поклав в основу вироку показання потерпілого та факт вилучення викраденого майна у обох обвинувачених, при цьому відхилив позицію обвинуваченої ОСОБА_13 про самостійне таємне викрадення майна у потерпілого та позицію ОСОБА_12 про непричетність до викрадення, як неправдиві. Визнаючи показання обвинувачених неправдивими, суд 1 інстанції, на думку апелянта, не з`ясував істотні протиріччя між показаннями обвинувачених та потерпілого, неповно дослідив версії обвинувачених і обґрунтував свої висновки лише припущеннями.
В судовому засіданні потерпілий давав показання не переконливо, плутався в них, забував деталі та обставини, на відповіді відповідав не чітко. Але, чомусь суд, встановивши непереконливість свідчень потерпілого в частині застосування до нього насильства, інші свідчення потерпілого поклав в основу вироку. Апелянт вважає, що враховуючи той факт, що потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, він міг нафантазувати собі не тільки факт застосування до нього насильства, але й спосіб викрадення у нього майна, або міг про це забути. Проте, така версія сторони захисту була проігнорована судом, і суд на власний розсуд розцінив, які показання потерпілого правдиві, а які ні.
Будь яких доказів про те, що майно у потерпілого було викрадено відкрито та ще й за попередньою змовою групою осіб під час судового розгляду не здобуто, факт вилучення викраденого майна у ОСОБА_12 не підтверджує об`єктивно, що він саме він його викрадав, а версія ОСОБА_13 про таємне викрадення майна потерпілого в момент передачі їй потерпілим куртки для зігріву, судом не перевірена взагалі.
Крім того, на думку апелянта, висновок суду про відсутність в діях обвинувачених кваліфікуючої ознаки - заволодіння майном шляхом застосування насильства, підтверджує той факт, що майно відкрито у потерпілого ніхто не викрадав.

На апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченим ОСОБА_12 подані заперечення, в яких останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

А також на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 подано документ, який названо «відзив» захисником ОСОБА_17 , в якому вона вказує на те, що повністю погоджується з вказаною апеляційною скаргою, та зазначає, що з встановлених в суді першої інстанції обставин є підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_13 на ч. 2 ст. 185 КК України, та виправдання ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити та заперечував проти задоволення інших апеляційних скарг, заслухавши пояснення захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 та обвинувачених та просили їх задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_11 та обвинувачених не підлягають задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ст . 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в скоєнні злочину, за які вони засуджені при обставинах, викладених у вироку, є обґрунтованим і підтверджується доказами, допустимість яких перевірив суд першої інстанції в судовому засіданні та дав вірну оцінку і юридичну кваліфікацію.

Докази, зазначені та надані сторонами кримінального провадження судом першої інстанції досліджені в повному обсязі, обставин, які б заважали сторонам скористатися своїми процесуальними правами в наданні інших доказів не встановлено.

На підтвердження винуватості обох обвинувачених, суд обґрунтовано прийняв до уваги :

- Показання потерпілого ОСОБА_18 , згідно яких у ніч на 20 грудня 2014 року, близько 24 години, він, перебуваючи в нетверезому стані, знаходився на площі Перемоги в м. Києві біля універмагу «Україна» і пив каву. До нього підійшли дві особи, як згодом було встановлено ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , з якими він продовжив пити каву та спілкуватись. Згодом, як розмова закінчилась, він, потерпілий, почав відходити від ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , але останні стали його переслідувати. Потім підійшовши до потерпілого, обвинувачений ОСОБА_12 приставив або зробив вид, що приставив якийсь предмет до тулуба потерпілого, а ОСОБА_13 в цей момент почала обшукувати потерпілого. Обшукавши, витягла з кишені куртки потерпілого мобільний телефон марки LG та з кишені брюк гроші в сумі 350 грн. Таким чином, відкрито викравши майно потерпілого, обвинувачені пішли в невідомому напрямку. А, він - потерпілий відразу ж пішов до відділення міліції, що знаходилося неподалік та повідомив про те, що з ним трапилось. Працівниками міліції по телефону наряду міліції, що здійснював патрулювання вулиць, було повідомлено прикмети обвинувачених. Сам же потерпілий з іншим нарядом міліції на іншому авто поїхали шукати вказаних осіб. За повідомленням іншого патруля, надійшла інформація, що за прикметами, даними потерпілим, затримано двох осіб, в яких потерпілий впізнав своїх кривдників. При огляді затриманих осіб, було виявлено та вилучено телефон, що належить потерпілому та грошові кошти.

Крім того, потерпілий повідомив, що під час відкритого викрадення майна дії обвинувачених були узгодженими, вони діяли спільно та злагоджено. В судовому засіданні потерпілий заявив, що саме ОСОБА_13 та ОСОБА_12 його пограбували.

- Показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_23 , які пояснили, що 20 грудня 2014 року приблизно о 03 год. До Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві звернувся потерпілий ОСОБА_18 з заявою про вчинення щодо нього відкритого заволодіння належним йому майном, а саме: телефоном та грошима, вказавши при цьому прикмети цих осіб, за якими і були затримані обвинувачені. При цьому ОСОБА_22 заявив, що телефон потерпілого ОСОБА_18 було вилучено безпосередньо у ОСОБА_12

- Дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 грудня 2014 року, відповідно до якого потерпілий повідомив про вчинення щодо нього пограбування чоловіком та жінкою циганської зовнішності .

- Дані протоколу огляду місця події від 20 грудня 2014 року та фото таблицею до нього, згідно яких у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було вилучено майно потерпілого ОСОБА_18 : телефон, який знаходився у ОСОБА_12 та грошові кошти.

- Дані протоколів пред`явлення особи для впізнання та фототаблицями до них, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_18 під час проведення вказаної слідчої дії за участю понятих серед пред`явлених йому чоловіків впізнав ОСОБА_12 , а серед пред`явлених йому жінок впізнав ОСОБА_13 , як осіб, які 20.12.2014 р. заволоділи його майном, шляхом грабежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостатність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищезазначені вимоги закону, а також те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий та свідки у судовому засіданні дали показання щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні ( ст. 91 КПК України), та які свідчать про те, що викрадення телефона та грошей потерпілого ОСОБА_18 обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було вчинено відкритим способом, з погрозою застосування насильства та за попередньою змовою групою осіб, на наявність якої вказують узгоджені та взаємодоповнюючі дії обох обвинувачених. Після пограбування, обвинувачені з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли.

Наведені докази обґрунтовано були покладені районним судом в основу обвинувального вироку. Саме ці докази спростовують показання обвинувачених.

Та обставина, що потерпілий ОСОБА_18 на момент вчинення відносно нього злочину перебував в стані алкогольного сп`яніння ніяким чином не свідчить про необ`єктивність його свідчень щодо обставин вчинення злочину, адже показання потерпілого повністю узгоджуються з іншими доказами по справі.

При цьому, потерпілий ОСОБА_18 у своїх показаннях не стверджував про те, що відкрите викрадення його майна відбулось саме о 24 годині, він зазначав, що як йому здається, ці події відбулись близько 24 години.

Розбіжність в показаннях потерпілого і обвинувачених щодо часу вчинення злочину в даному випадку не свідчить про неправдивість показань потерпілого вцілому.

Захисник ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_13 , посилаючись на неповноту судового розгляду, в апеляційній інстанції не заявляла клопотань про дослідження тих доказів, які на їх думку були не досліджені.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 з приводу того, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи сторони захисту про те, що показання потерпілого ОСОБА_18 надані ним на стадії досудового розслідування суттєво відрізняються від показань, наданих ним у суді, то такі доводи є необґрунтованими та безпідставними, адже, відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

З об`єктивної сторони грабежем є відкрите викрадення чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. При цьому і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими, але вона ігнорує це, зокрема, застосовуючи насильство, або погрози насильства, викравши майно, втікає з метою утримати викрадене.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини, вірно дійшов висновку про винуватість ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 186 КК України. Тому підстав для перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_13 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, та для закриття провадження відносно ОСОБА_12 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах захисника та обвинувачених, колегія суддів не вбачає.

Що ж стосується призначеного судом покарання, то при його призначенні обвинуваченому ОСОБА_12 суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини його вчинення та особу винного, який раніше судимий, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, що обтяжує покарання, посередню характеристику за місцем утримання.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_13 суд також врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, дані про її особу, зокрема, те, що вона раніше судима, відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин. З наведеного вбачається, що судом враховані й обставини, які зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі.
На підставі наведених обставин, суд вірно дійшов до висновку про призначення як обвинуваченому ОСОБА_12 так і обвинуваченій ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, оскільки виправлення та перевиховання обвинувачених можливі лише в умовах ізоляції від суспільства.
Разом з тим, визначаючи строк покарання судом враховано думку потерпілого ОСОБА_18 , який претензій матеріального та морального характеру до обвинувачених не мав, усунення негативних наслідків кримінального правопорушення, адже викрадені речі повернуті потерпілому, і з врахуванням викладеного, судом обґрунтовано призначено покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Саме таке покарання на думку колегії суддів буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених, а також для запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченими так і іншими особами.
При цьому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_12 не має постійного місця проживання є безпідставними, адже як встановлено судом обвинувачений зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і крім того, дана обставина не може впливати на розмір призначеного покарання.
Невизнання обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вини у скоєному є способом реалізації ними права на захист і це за законом також не може враховуватись як обставина, яка впливає на розмір призначеного покарання чи обтяжує його.
Таким чином, проаналізувавши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і належним чином мотивованим, підстав для його зміни чи скасування, не має, а тому залишає апеляційні скарги прокурора, захисника та обвинувачених без задоволення, а вирок суду без зміни.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_12 та обвинуваченої ОСОБА_13 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року, щодо обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни .

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою в той же строк з моменту отримання ними копії ухвали.

Судді:
__________ _____________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4