Справа № 332/1995/13-к
Провадження №: 1-кп/332/124/13
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2013 р.

Заводський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді: Сінєльніка Р.В.;

при секретарі: Васильченко Н.О.;

за участю прокурорів: Проценко М.В, ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, не одружений, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, працює слюсарем-ремонтником 4-го розряду ТОВ Титан України, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2013 року, близько о 09 годині 00 хвилин, ОСОБА_2, маючи умисел на нанесення тяжкого тілесного ушкодження, знаходячись за місцем свого мешкання в ІНФОРМАЦІЯ_5, в ході сварки наніс удар кулаком правої руки в область лівого боку тулуба ОСОБА_3, чим спричинив останній згідно висновку експерта № 752 від 09 квітня 2013 року: тупу травму живота з розривом селезінки по вісцеральній її поверхні, зі скупченням крові у черевній порожнині, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент їх заподіяння.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 свою провину в інкримінованому злочини визнав повністю, розкаявся, та суду пояснив, що вони з потерпілою проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, від шлюбу мають спільну доньку: ОСОБА_4, 21.01.2011року народження. 14 березня 2013 року між ним та його співмешканкою ОСОБА_3 виникла сварка з причини покупки телефону. 15 березня 2013 року зранку конфлікт поновився, потерпіла почала звинувачувати його у шлюбних зрадах, в ході сварки на кухні за місцем їх проживання потерпіла вдарила його в обличчя, і тоді він вдарив правою рукою потерпілу в живіт. Від удару потерпіла не могла розігнутись, скаржилась на сильний біль, пішла до сусідів і викликала швидку. Коли прийшла його мати і залишилась з дитиною, він також поїхав до лікарні до потерпілої, де його забрали співробітники міліції. За медичною допомогою він не звертався. Позов прокурора визнав, але збитки лікарні на лікування потерпілої не сплатив. Попросив пробачення у потерпілої, просив суворо не карати і волі його не позбавляти.

Потерпіла ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вони з обвинуваченим проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, від шлюбу мають спільну від шлюбу мають спільну доньку: ОСОБА_4, 21.01.2011року народження. 14 березня 2013 року між ними виникла сварка з причини покупки телефону та з приводу того, що обвинувачений не відремонтував дверцята на кухні, які можуть вдарити дитини, якщо впадуть, бо дверцята дуже важкі, обвинувачений сильно придавив їй груди. 15 березня 2013 року зранку конфлікт поновився, в ході сварки на кухні за місцем їх проживання обвинувачений почав штовхати її в живіт, притискаючі до стіни, у відповідь вона відштовхнула обвинуваченого рукою в обличчя, і тоді він вдарив правою рукою її в живіт, а саме в лівий бік. Від удару їй стало дуже боляче, вона не могла розігнутись, скаржилась на сильний біль, попросила обвинуваченого викликати швидку, але він відмовився, і сказав, що, раз їй потрібно, то хай сама і викликає. Вона пішла до сусідів і там викликали швидку. Раніше до цього обвинувачений її бив, ображав, тягав за волосся, але до тяжких тілесних ушкоджень не доходило, тому в міліцію вона не зверталась. В лікарні пролежала з 15 по 30 березня, була прооперована, їй повністю видалили селезінку. Обвинуваченого не простила, просила призначити покарання у вигляді позбавлення волі тільки з реальним відбуттям покарання у місцях позбавлення волі, але на строк менший, ніж 5 років.

За клопотанням сторін судом був досліджений висновок експерта № 752 від 17.04.2013р., згідно якого тупа травма живота з розривом селезінки по вісцеральній її поверхні із скупченням крові у брюшній порожнині ОСОБА_3 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, за ознакою опасності для життя в момент спричинення (а.с.42-44), а також матеріали, що характеризують особу обвинуваченого (а.с.71-82).

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, розяснивши учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349, ст.351 КПК України, визнавши недоцільним подальше дослідження в цій частині інших доказів по справі.

Суд вважає предявлене ОСОБА_2 обвинувачення доведеним і кваліфікує його дії за ч.1 ст.121 КК України як умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, яке небезпечне для життя в момент заподіяння.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини які помякшують та обтяжують покарання і дані, що характеризують особу обвинуваченого, який не одружений, працює, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий в силу ст.89 КК України.

Враховуючи характер і ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також враховуючі визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, що визнається судом обставинами, що помякшують покарання та суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає за можливим призначити обвинуваченому покарання по ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.121 КК України.

Разом з цим, враховуючі те, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин, збитки від злочину на користь лікарні не сплатив, враховуючі думку потерпілої, яка не простила обвинуваченого та вимагала призначити покарання у вигляді позбавлення волі і тільки з реальним відбуттям покарання, суд приходить до висновку, що перевиховання обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства в місцях позбавлення волі.

По справі прокурором заявлений цивільний позов в інтересах комунальної установи Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги на суму 5111 грн. 52 коп., який на думку суду є обґрунтованим, що підтверджується довідкою про вартість лікування та не оспорюється обвинуваченим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доказів наявності процесуальних витрат, пов'язаних із залученням експертів, суду надано не було, довідка про вартість судово-медичної експертизи в матеріалах справи відсутня.

Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст.ст.349,369,373,374,376 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.121 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_2 відраховувати з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід до набуття вироком законної сили залишити без змін особисте зобовязання.

Цивільний позов прокурора задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь комунальної установи Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги кошти, витрачені закладом на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_3 в сумі 5111 грн. 52 коп.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд міста Запоріжжя шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Сінєльнік