Ухвала
іменем україни
19 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої закрито
кримінальне провадження, ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року
ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець
м. Павлоград Дніпропетровської області,
громадянин України, зареєстрований та
проживаючий по

АДРЕСА_1 , такий,
що судимості не мав,
звільнений від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження, зареєстроване в ЄРДР за №0000498 від 4 грудня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, закрито.
Згідно ухвали, ОСОБА_10 29 вересня 2012 року о 9 годині 50 хвилин, перебуваючи напроти РАГСу по вул. Радянській у м. Павлограді Дніпропетровської області, діючи з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , на ґрунті особистої неприязні заподіяв останній легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпіла ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свої вимоги потерпіла обґрунтовує тим, що у судів не було об`єктивних підстав для застосування статті 49 КК України та звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, оскільки він неодноразово ухилявся від слідства та суду. При цьому, стверджує, що залишилося без дослідження термін та обставини проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке тривало з 4 грудня 2012 року по 10 березня 2015 року.

Крім того, потерпілою зазначається, що у кримінальному провадженні не дотримані вимоги статті 76 КПК України, оскільки воно було розглянуте суддею суду першої інстанції, який розглядав клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу, доводи особи, яка звільнена від кримінальної відповідальності та захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, два роки, у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Із законодавчого визначення слідує, що особою, котра ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду (наприклад, не з`являється без поважних причин до слідчого або в суд, вчинила втечу після затримання, порушує умови запобіжного заходу, змінила місце перебування або документи, що посвідчують особу, перейшла на нелегальне станови, тощо). Як правило, це особа, щодо якої винесена постанова про притягнення її як обвинуваченої та про оголошення її розшуку або обрання (зміни) запобіжного заходу. День, з якого особа вважається такою, що ухиляється від слідства або суду, визначається початковим днем відповідної фактичної поведінки такої особи (наприклад день втечі з-під варти або день неявки без поважних причин до слідчого або в суд) або днем винесення слідчим (судом) постанови (ухвали) про розшук цієї особи чи обрання (зміни) щодо неї запобіжного заходу. А час зупинення перебігу давності дорівнює часу ухилення особи від слідства або суду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 висувалося обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, відомості про що внесено до ЄРДР 4 грудня 2012 року.

Крім того, після оголошення підозри та допиту у якості підозрюваного до ОСОБА_9 запобіжний захід не обирався, а обвинувальний акт 23 травня 2014 року був повернутий до органу прокуратури як такий, що не відповідає вимогам статті 291 КПК України. Також, за наслідками розгляду скарги ОСОБА_9 ухвалою слідчого судді від 28 жовтня 2014 року було скасовано постанови слідчого про зупинення досудового розслідування від 19 квітня 2013 року та 23 травня 2013 року в даному кримінальному провадженні.

Тоді як, клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності та згода останнього на це датовані 17 листопада 2014 року та зареєстроване в суді 3 лютого 2015 року.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, суди першої та апеляційної інстанцій вказували про благополучне закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Зокрема, судами встановлено, що станом на 10 березня 2015 року минуло два роки з дня вчинення кримінального правопорушення, що відноситься до категорії невеликої тяжкості, він не оголошувався в розшук та кримінальне провадження щодо нього не призупинялося.

Вказані висновки суду першої інстанції, що залишено без зміни судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає такими, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та наданими документами.

Зокрема, потерпіла наполягає, що поведінка ОСОБА_9 була направлена на ухилення від слідства та суду.

Однак, впродовж досудового і судового провадження будь-яких примусових заходів в передбаченому законом порядку до ОСОБА_9 не здійснювалося, у тому числі і наголошених судами оголошення розшуку, та запобіжний захід не застосовувався.

Натомість, з матеріалів кримінального провадження та представленого ОСОБА_11 судового рішення вбачається, що останній неодноразово оспорював дії слідчого щодо ненаправлення на його адресу процесуального рішення, а також оскаржував постанови про зупинення досудового розслідування.

А підставою для повернення обвинувального акту до органу прокуратури слугувало неправильне встановлення під час досудового розслідування місця проживання ОСОБА_12 . Тоді як, згідно з матеріалами кримінального провадження воно залишилось незмінним та не замовчувалося останнім.

Тобто, у судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав для висновку, що з вини ОСОБА_9 визначалося тривале проведення досудового розслідування, а відтак його ухилення від слідства та суду.

Водночас, наголошені потерпілою порушення вимог кримінального процесуального закону щодо недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні колегія суддів визнає обґрунтованими.

Зокрема, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 29 березня 2013 року слідчий суддя ОСОБА_13 здійснював розгляд скарги на дії слідчого в кримінальному провадженні за №0000498, в якому 21 січня 2013 року було повідомлено про підозру в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, тобто в кримінальному провадженні, передбаченому частиною 1 статті 125 КК України.

Тоді як, предметом касаційного розгляду кримінального провадження за №0000498 є ухвала цього ж судді вже за результатами розгляду клопотання прокурора про звільнення від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 125 КК України.
Тобто, згаданий суддя здійснював розгляд скарги під час досудового розслідування, як слідчий суддя, та одночасно вирішував клопотання прокурора, як головуючий суддя суду першої інстанції, про звільнення від кримінальної відповідальності у одному і тому ж кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів має об`єктивні причини стверджувати, що рішення суду першої інстанції ухвалено за обставин, що виключали повторну участь судді ОСОБА_13 , на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає за необхідне ухвали суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відтак, касаційна скарга потерпілої підлягає до часткового задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3