АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/283/16 Справа № 205/1301/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та представника ПрАТ

«Страхова компанія «Дніпроінмед» на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України,-
В с т а н о в и л а:
цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Таранове Васильківського району Дніпропетровської області, громадянство України, мешкає за адресою АДРЕСА_1 , не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України на 2 роки обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнені з ОСОБА_10 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 393,12 грн.

Розглянуте питання по цивільному позову:

- стягнено на користь ОСОБА_7 з ПАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед» у відшкодування майнової шкоди 12712,43 грн., у відшкодування моральної шкоди 635,63 грн.,

- стягнено з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 грн.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що він 01.02.2015 року близько 20 години 30 хвилин, керуючи належним йому технічно справним автомобілем «Деу Ланос» д/н НОМЕР_1 , рухався по вул. Набережній Заводській з боку вул. Метростроївської в напрямку вул. Комунарівської в м. Дніпропетровську.

Під час руху ОСОБА_9 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньої розміткою 1.14.1 «Зебра», розташованого в районі електроопори № 583, де знаходилась пішохід ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину зліва направо за напрямком руху автомобіля, заходів до зменшення швидкості та у разі потреби до зупинки, щоб надати дорогу пішоходові, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, не прийняв і продовжуючи рух, скоїв на неї наїзд (т. 2 а.п. 98).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобного перелому зовнішнього мищелку великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки зі зміщенням відламків праворуч; синця передньої внутрішньої та задньої поверхні лівого колінного суглобу та лівої гомілки у верхній та середній її третинах, садна тім`яної області, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш як 21 день).

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом, не виконав вимоги п. 18.1 ПДР України, відповідно до яких, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляціях:

- обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок змінити, призначивши йому більш м`яке покарання, оскільки вважає призначене покарання таким, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, крім того просить зменшити суму, яка підлягає стягненню у відшкодування заподіяної моральної шкоди до 5000 грн.;

- представник ПрАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед» просить вирок суду в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_7 до ПрАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити потерпілій у задоволенні позову до страхової компанії «Дніпроінмед», крім того просить закрити провадження по справі в частині пред`явлення цивільного позову до ПрАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед».

В обґрунтування своєї скарги, ОСОБА_9 посилається на те, що кримінальне провадження при визначенні виду покарання судом першої інстанції розглянуте неповно і односторонньо. За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд призначив покарання надто суворе, не зважаючи на те, що це не умисний злочин, - а дорожньо-транспортна пригода з одним потерпілим. Вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Також стверджує, що суд не навів достатніх підстав для позбавлення його права керування транспортними засобами та не взяв до уваги те, що єдине джерело засобів для існування обвинуваченого, залежить від керування автомобілем, оскільки він працює в службі таксі. Крім того вказує, що стягуючи з нього моральну шкоду на користь потерпілої у розмірі 60000 грн., суд у вироку не мотивував чому підлягає стягненню саме ця сума і в чому полягали моральні страждання потерпілої. Вважає таку суму неспіврозмірною з заподіяними потерпілій травмами та перенесеними нею моральними стражданнями. Вказує, що достатньою для відшкодування моральної шкоди буде сума у розмірі 5000 грн. (т. 2 а.п. 105-109).

Представник страхової компанії «Дніпроінмед» в обґрунтування своєї скарги посилається на те, що в силу вимог ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд не міг надавати правову оцінку позовним вимогам з точки зору обґрунтованості, правильності та законності в межах кримінального провадження, оскільки в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» вказано, що не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства. Також представник вказує, що цивільний позивач у встановленому законом порядку із заявою про виплату страхового відшкодування та документами, що посвідчують право майнової вимоги до страхової компанії не звертався, щ позбавило їх можливості прийняти вмотивоване рішення за результатами такого звернення та встановити, чи дійсно заявлена подія є страховим випадком.

З посиланням на норми ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, - де вказано про відшкодування шкоди особою, яка її завдала за умови її вини, представник також наполягає на тій обставині, що на момент розгляду кримінального провадження, обвинуваченого ОСОБА_9 винними у скоєнні ДТП визнано не було (т. 2 а.п. 117-121).

Апеляційний розгляд просив провести без його участі (т. 2 а.п. 133).

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу чи інші докази на підтвердження доводів апеляції сторонами судового провадження подані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку доводів своєї апеляції і який просив апеляцію страхової компанії залишити без задоволення, позицію потерпілої ОСОБА_11 та її представника ОСОБА_8 про законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційних скарг, думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляційних скарг без задоволення, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом обвинуваченого, врахувавши позицію представника страхової компанії, викладену в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши їх доводи і зіставивши із наявними матеріалами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що скарги обвинуваченого та представника страхової компанії «Дніпроінмед» не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, належно оціненими судом.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, в тому числі і кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому у відповідності до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_9 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо надмірної суворості призначеного йому судом першої інстанції покарання, та необґрунтованого застосування відносно нього додаткової міри покарання позбавлення права керування транспортними засобами.

Так, призначаючи основне покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції керувався вимогами ст. 65 КК України та врахував те, що кримінальне правопорушення ним скоєне вперше і з необережності, не є тяжким. Також судом, враховані дані про особу обвинуваченого, його каяття, позитивна характеристика, наявність неповнолітньої дитини.

Враховуючи конкретні обставини справи, ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, пов`язаного з явно зневажливим ставленням до правил дорожнього руху, особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначання ОСОБА_9 основного покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України з випробуванням, на підставі норм ст. ст. 75, 76 КК України.

Також, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання відносно застосування до обвинуваченого, зазначеного санкцією ч. 1 ст. 286 КК України додаткового покарання, суд належним чином дослідив і оцінив всі обставини, які мають значення для справи.

Судом враховано те, що ОСОБА_9 , вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане з грубими порушеннями правил безпеки руху на транспорті, передбаченими декількома пунктами ПДР України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди і спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій, здійснивши на неї наїзд на пішохідному переході.

Зважаючи на суспільну небезпеку скоєного, характер порушень Правил дорожнього руху, тяжкість наслідків кримінального правопорушення та те, що обвинувачений ОСОБА_9 не надав судам першої та апеляційної інстанцій документального підтвердження його трудових відносин зі службою таксі, наявність на утриманні хворої матері, колегія суддів вважає, що відсутні належні підстави не застосовувати до нього додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином, вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим немає підстав, у зв`язку з чим доводи його апеляційної скарги в цій частині слід визнати необґрунтованими.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Законних підстав для зміни вироку суду в частині застосування до обвинуваченого додаткової міри кримінального покарання колегія суддів не вбачає, та вважає визначене ОСОБА_9 додаткове покарання таким, що не протирічить нормам закону.

Вирішуючи питання про часткове задоволення позову потерпілої та стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 60000 грн., суд першої інстанції врахував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла перенесла фізичний біль, на тривалий час порушено її звичний життєвий уклад та заподіяні суттєві незручності в її пересуванні для її повноцінного життя, що дійсно обумовило наявність у неї душевних страждань та заподіяння їй моральної шкоди.

Вказаний висновок колегія суддів вважає обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції, дослідивши підстави та доводи позовних вимог врахував, що у відповідності до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. А розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначений залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, врахований стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках та інші обставини. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду щодо стягнення на користь потерпілої 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Підстав для зміни чи скасування вироку у цій частині під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Що стосується доводів апеляції представника ПАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед» про те, що суд не міг надавати правову оцінку позовним вимогам потерпілої з точки зору обґрунтованості, правильності та законності в межах кримінального провадження і про те, що суддя повинен був роз`яснити потерпілій можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 129 КПК України, - особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 тієї ж статті встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Таким чином, нормами КПК України, суд зобов`язаний розглянути позов у кримінальному провадженні, а тому доводи представника страхової компанії є такими, що не ґрунтується на законі.

Слід також зазначити, що посилання представника страхової компанії у апеляції на пункт 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», де вказано, що не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення, не можна визнати обґрунтованим, оскільки позов потерпілої ОСОБА_7 як раз і випливає із пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення, відповідальність якого перед третіми особами застрахована.

Що стосується доводів представника, який вказує, що цивільний позивач у встановленому законом порядку із заявою про виплату страхового відшкодування та документами, що посвідчують право майнової вимоги до страхової компанії не звертався, що позбавило їх можливості прийняти вмотивоване рішення за результатами такого звернення та встановити, чи дійсно заявлена подія є страховим випадком, то необхідно зазначити, що у відповідності до ст. 6 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована (т. 1 а.п. 61), за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом того ж Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 04.02.2015 року ОСОБА_9 повідомив страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду (т. 2 а.п 56). У травні 2015 року він повідомляв страховика про незгоду самостійного погашення шкоди (т. 2 а.п 52-53).

Таким чином доводи представника не можна визнати обґрунтованими, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника страхової компанії задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та представника ПАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед» залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року у відношенні ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду: