УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Галапаца І.І.

Суддів Леона О.І., Гаврилова В.М.

з участю прокурора Кельбаса А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляцію прокурора-криміналіста відділу криміналістики СУ прокуратури Львівської області на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 07 червня 2010 року,

встановила:

цією постановою відмовлено в задоволенні подання старшого слідчого СВ СУ прокуратури Львівської області про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу з підписки про невиїзд з постійного місця проживання на взяття під варту.

ОСОБА_1 органом досудового слідства обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України.

В апеляції прокурор-криміналіст відділу криміналістики СУ прокуратури Львівської області покликається на те, постанова суду є необгрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що не дивлячись на те, що ОСОБА_1 має постійне місце проживання та роботи, матеріали кримінальної справи дають підстави вважати, що він, перебуваючи на волі, може перешкоджати встановленню істини по справі, ухилятись від слідства та від виконання процесуальних рішень.

Вважає, що характер та обставини вчинених ним злочинів характеризують ОСОБА_2 як особу, що не має достатніх моральних цінностей, схильну для досягнення своїх злочинних цілей і яка, залишаючись на волі, продовжуватиме займатися злочинною діяльністю.

Зазначає, що даних, які б перешкоджали утриманню ОСОБА_1 в слідчому ізоляторі немає.

Крім цього, наголошує, що злочини в яких обвинувачується ОСОБА_1 є злочинами середньої тяжкості та тяжкими, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, а тому вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді взяття під варту.

Просить скасувати постанову судді районного суду та направити подання на новий судовий розгляд в суд І інстанції в іншому складі суду.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляцію, розглянувши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Як вбачається із постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 25.04.2003 р. "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства" із відповідними змінами і доповненнями, взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв'язку з чим він обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 149 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов'язків, що випливають із ч.2 ст.148 КПК України і його належної поведінки, при цьому вказується на те, що взяття під варту на стадії дізнання і досудового слідства застосовується лише у випадку, коли є достатні підстави вважати, що ця особа може ухилитись від слідства й суду або виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі чи продовжувати злочинну діяльність.

Згідно із ст. 150 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу крім обставин, зазначених у статті 148 КПК України, враховуються також тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров'я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують, що передбачено і п.10 згаданої постанови Пленуму Верховного суду України.

Колегія суддів вважає, що суддя районного суду зясував та правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_1 має постійне місце проживання, на утриманні малолітнього сина, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та те, що згідно висновку експерта №86/10 від 14 травня 2010 року за станом здоровя в звязку із захворюваннями потребує спеціального стаціонарного дообстеження в умовах кардіохірургічного відділення коронарографії з метою визначення подальшої тактики хірургічного або консервативного лікування та диспансерного спостереження.

Отже, на думку колегії суддів, суддя районного суду, відмовляючи в зміні запобіжного заходу ОСОБА_1, керувався вимогами ст.ст. 148, 150, 1652 КПК України і прийшов до вірного висновку, що покликання слідчого про те, що останній може ухилитись від слідства та суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини по справі є необґрунтованими.

Крім цього, прокурором в апеляції теж не наведено переконливих доводів та нових обставин на спростування висновків судді в оскаржуваній постанові, які б ставили їх під сумнів і давали б підставу для скасування такої.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови судді місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 362, 366, 382 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 07 червня 2010 року, якою відмовлено в задоволенні подання старшого слідчого СВ СУ прокуратури Львівської області про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу з підписки про невиїзд з постійного місця проживання на взяття під варту, залишити без зміни, а апеляцію прокурора-криміналіста відділу криміналістики СУ прокуратури Львівської області без задоволення.

Головуючий

Судді