ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2126кМ15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження 5-2126км15 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2015 року та на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року щодо нього, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2015 року ?

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 20 травня 2005 року Білгород-Дністровським міським судом Одеської області за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186; ч. 3 ст. 185; ч. 4 ст. 185 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
2) 25 вересня 2008 року Білгород-Дістровським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;
3) 26 травня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309; ст. 395 КК України, до остаточного покарання у виді арешту на строк 6 місяців;
4) 14 лютого 2012 року Малиновським районним судом м. Одеси за ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
5) 30 липня 2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік,
звільненого 21 травня 2014 року у зв`язку з відбуттям покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості за ст. ст. 185, 186, 190 КК України, знову вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
24 червня 2014 року, близько 22 години, засуджений, з метою заволодіння чужим майном, шляхом пошкодження металопластикового вікна проник у квартиру АДРЕСА_2 , звідки намагався повторно таємно викрасти майно ОСОБА_7 вартістю 1200 гривень.
Однак свій умисел на крадіжку ОСОБА_6 не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці злочину працівниками Державної служби охорони.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року вирок Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 17 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та несправедливість призначеного покарання внаслідок суворості, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. В обґрунтування наведеного зазначає, що під час судового розгляду йому не роз`яснювалися процесуальні права обвинуваченого та він не був забезпечений юридичною допомогою захисника. Вказує засуджений і на незаконність складу суду з огляду на те, що суддя, який ухвалив вирок, під час досудового розслідування цього ж кримінального провадження вирішував питання про застосування щодо нього запобіжного заходу. На думку автора скарги, його дії неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК Україні та підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 162 КК України. Крім цього, у доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_6 порушує питання про застосування щодо нього закону України «Про амністію у 2014 році».
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу з доповненнями без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції проведено у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, у судовому засіданні ОСОБА_6 повністю визнавав свою винуватість у замаху на крадіжку з проникненням у житло, не оспорював, як і інші учасники процесу, зазначених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, суд за згодою всіх учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.
При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники процесу, у тому числі обвинувачений, зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при судовому розгляді в суді першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Доводи засудженого у скарзі про неналежне роз`яснення йому процесуальних прав та порушення права на захист не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до зазначених матеріалів до початку судового розгляду, у ході підготовчих дій, ОСОБА_6 згідно з вимогами ст. 345 КПК України було вручено пам`ятку про права та обов`язки обвинуваченого з докладним роз`ясненням, у тому числі, права на захист (а. с. 11). Після одержання пам`ятки ОСОБА_6 підтвердив, що права та обов`язки йому зрозумілі.
За клопотанням обвинуваченого, у порядку ст. 49 КПК України, до участі у кримінальному провадженні для здійснення захисту за призначенням було залучено адвоката ОСОБА_8 , за участю якого було проведено і судовий розгляд (а. с. 28, 34, 42).
Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи скарги щодо незаконності складу суду. Всупереч твердженням засудженого, суддя ОСОБА_9 , який ухвалив вирок, під час досудового розслідування даного провадження питань про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу не вирішував (а. с. 95-97). Інших передбачених ст. ст. 75, 76 КПК України обставин, які б перешкоджали участі судді у кримінальному провадженні, з матеріалів справи не вбачається і у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином забезпечено реалізацію процесуальних прав обвинуваченого, у тому числі права на захист, і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б, відповідно до ст. 412 КПК України, тягнули за собою скасування вироку, не допущено.
Доводи ОСОБА_6 про наявність у його діях лише складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, засуджений проник у квартиру ОСОБА_7 з метою таємного викрадення її майна, однак не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для реалізації такого умислу, з причин, що не залежали від його волі.
Зазначені дії ОСОБА_6 дії, які виразились у незакінченому замаху на повторне вчинення крадіжки з проникненням у житло, правильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.
Сам засуджений, в ході судового розгляду в суді першої інстанції, погодився з правильністю кваліфікації його дій за вказаною нормою кримінального закону, визнав свою винуватість у кримінальному правопорушення, у вчиненні якого йому висунуто обвинувачення і погодився на процедуру судового розгляду, передбачену ч.3 ст.349 КПК України, наслідком якої є позбавлення права оскаржувати обставини, докази щодо яких не досліджувалися в ході судового розгляду.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, ч.3 ст.68 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженого, який раніше неодноразово судимий за умисні злочини, переважно корисливої спрямованості, і нове кримінальне правопорушення вчинив через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі.
Як обставини, що пом`якшують покарання, враховано щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, а обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
Призначене ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, і підстав для його пом`якшення не знаходить.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у ній доводи, у тому числі аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення без зміни.
Положення ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» не підлягають застосуванню щодо ОСОБА_6 , оскільки він вчинив умисний тяжкий злочин, і норми ст. ст. 2-7 цього Закону на нього не поширюються.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

5-2126кМ15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження 5-2126км15 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2015 року та на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року щодо нього
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено учасникам судового провадження 04 грудня 2015 року, о 10 годині 45 хвилин.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2