Ухвала
іменем україни
10 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Львова, судимого 19.11.2013 року за ч. 1 ст. 185 КК України на 120 годин громадських робіт,
за участю прокурораОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про перевірку ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 .

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_5 приєднано частину покарання за попереднім вироком та з урахуванням вимог ст. 72 КК України призначено остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки і 8 днів.

Із застосуванням вимог ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, та встановленням іспитового строку 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року вирок залишено без зміни.

ОСОБА_5 засуджено за те, що він будучи судимим вироком Сихівського районного суду м. Львова від 11 листопада 2013 року до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин та будучи ознайомленим з графіком виконання громадських робіт у ЛКП «Житловик С», з метою ухилення від їх відбування у вказаний строк в ЛКП не прибув та 64 години громадських робіт не відпрацював.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, прокурор не оспорюючи доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м?якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотивуючи касаційну скаргу прокурор зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про законність призначення засудженому місцевим судом покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки та про законність рішення цього суду щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та встановленням йому іспитового строку.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Ухвала апеляційного суду це судове рішення цього суду щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою, й крім того, відповідати вимогам ст. 419 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, в апеляційній скарзі прокурор оскаржував саме призначене ОСОБА_5 покарання та вказував на його невідповідність тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, вважаючи, що судом першої інстанції не наведено жодних підтверджень щирого каяття ОСОБА_5 .

Тобто прокурор не погодився із покаранням призначеним ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки та з покарання, визначеним на підставі ст. 71 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки й 8 днів через його м?якість. Поряд із цим у апеляційній скарзі скаржник висловив прохання про призначення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України покарання у виді арешту строком на 2 місяці та на підставі ст. 71 КК України у виді арешту строком на 2 місяці й 6 днів, тобто більш м?якого як за видом так і за розміром, як за ч. 2 ст. 389 КК України, так і на підставі ст. 71 КК України.

Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора в заявлених скаржником межах, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. 419 КПК України, в своїй ухвалі навів доводи скарги, висловив свою думку щодо призначеного засудженому місцевим судом покарання та надав відповідь на доводи апеляційної скарги із зазначенням підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Доводи прокурора в касаційній скарзі щодо помилковості висновку апеляційного суду про законність призначення засудженому судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки й на підставі ст. 71 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки та 8 днів, є необґрунтованими.

При призначенні ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України покарання, суд дотримався вимог ст. 65 КК України та відповідно до цього закону врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, його особу, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Оскільки за попереднім вироком ОСОБА_5 було призначено покарання у виді громадських робіт, а за новим вироком у виді обмеження волі строком на 2 роки, місцевий суд дотримуючись вимог ч. 4 ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Дійшовши висновку про те що призначене ОСОБА_5 місцевим судом покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст. 65 КК України, апеляційний суд цілком законно підтримав таке рішення суду першої інстанції.

Що ж до доводів прокурора щодо помилковості висновку апеляційного суду про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та встановленням йому іспитового строку, то вони не ґрунтуються на законі.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор у ній оскаржив вирок лише в частині призначеного покарання.

Статтю 75 КК України законодавцем віднесено до інституту звільнення від відбування покарання, який не стосується власне призначення покарання. Апеляційна скарга прокурора не містить жодного посилання на безпідставність застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, а також обґрунтування таких доводів із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість вироку в цій частині. Тобто, в частині звільнення засудженого від відбування покарання прокурор вирок не оскаржував.
Отже апеляційний суд не мав підстав для перевірки вироку місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 75 КК України.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах її вимог з дотриманням положень передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України та відповідно до ст. 419 КПК України, апеляційний суд постановив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, з яким погоджується й колегія суддів.

Враховуючи наведене, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9