Справа № 297/973/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.11.2015 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000235 від 16.03.2015 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачево Закарпатської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 24.07.2009 року вироком Ужгородського міського суду Закарпатської області за ч. 3 ст. 186, 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з іспитовим строком 1 рік;

2) 30.03.2012 року вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70, ч. 5 ст. 71 КК України остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; 27.11.2014 року звільненого по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок районного суду скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без застосування ст. 75 КК України.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_5 вказує, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, просив суд не позбавляти волі, надати можливість виправитись під час іспитового строку. Прокурор, прийнявши участь у судовому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, не заперечував щодо розгляду кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України та за відсутності належним чином повідомленого потерпілого, виступивши в судових дебатах прокурор просив за врахування обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, застосувати до нього міру покарання у вигляді іспитового строку у відповідності до вимог ст. 75, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Обвинувачений вважає, що вирок Берегівського районного суду від 25 травня 2015 року відносно нього є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду залишити без змін.

Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.

На підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Питання про судові витрати вирішено.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 14 березня 2015 року близько 01 години 30 хвилин знаходячись неподалік розважального закладу «К-2», по вул. Арпада, 1 в с. Дийда Берегівського району, відкрито, у присутності ОСОБА_9 , заволодів його мобільним телефоном марки «Sony Ericson Ixperia», вартістю 1000 гривень, після чого зник у невідомому напрямку, спричинивши останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційній скарзі, були заслухані:

- прокурор ОСОБА_7 , яка підтримали апеляційну скаргу першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 , просила її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_5 , який посилаючись на законність вироку суду першої інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 , просив залишити її без задоволення, а вирок суду залишити без змін;

- захисник ОСОБА_8 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 та зазначив, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КАК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення, а тому неможливо було постановити вирок, який просить скасувати з направленням кримінального провадження на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом (ч. 2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу(ч. 3). Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення(ч. 4).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зміст формулювання обвинувачення розкрито в абзаці 1 пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України, відповідно до якого у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

В обвинувальному акті зазначено лише фактичні обставини, які встановлені слідчим під час досудового розслідування та міститься вказівка на те, що ОСОБА_5 саме підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Таким чином, прокурором відповідно до вимог кримінального процесуального закону не висунуто ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції на зазначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону уваги не звернув, у підготовчому судовому засіданні не реалізував право прийняти рішення, передбачене п. 3 ч. 2 ст. 314 КПК України, натомість за відсутності висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, ухвалив щодо нього обвинувальний вирок, що є неприпустимим.

В той же час, згідно вимог ч. 4 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з поверненням кримінального провадження на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого Закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей розглянути доводи, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, про правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевірити дані про особу обвинуваченого і, дотримуючись вимог КПК України, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а оскільки судове рішення підлягає скасуванню з інших підстав, ніж зазначено в апеляційній скарзі, то апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2015 року відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала суду апеляційної інстанцій набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3