АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/1455/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002407 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 20.04.1999 року Ватутінським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 141 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 06.11.2002 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі; 30.06.2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,
- визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі.

Цим вироком постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_11 910 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про речові докази по справі.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що будучи раніше судимим за скоєння умисних злочинів, маючи не зняті та непогашені судимості, повторно відкрито викрав належне потерпілій ОСОБА_11 майно, з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, за наступних обставин.

03 березня 2015 року приблизно о 23 год. 10 хв., перебуваючи неподалік будинку № 6 по вул. Драйзера в м. Києві, у обвинуваченого ОСОБА_10 виник умисел на повторне відкрите викрадення належного раніше не знайомій потерпілій ОСОБА_11 майна, з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я. ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов до потерпілої ОСОБА_11 та наніс їй один удар рукою в область обличчя з правого боку, від чого потерпіла впала на землю та вдарилась правою рукою, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у виді синців на верхній повіці правого ока, тильній поверхні правого передпліччя в нижній третині. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_10 вирвав з рук потерпілої сумку, вартістю 400 грн., в якій знаходились ключі, вартістю 200 грн., паспорт громадянина України на її ім`я, гаманець, вартістю 260 грн., з грошима в сумі 198 грн., іконкою «Призри на смирение», іконкою «Матрона московська», банківською карткою «ПриватБанку», які матеріальної цінності для потерпілої не становлять, а всього на загальну суму 1058 грн. Заволодівши майном потерпілої ОСОБА_11 , ОСОБА_10 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_10 , посилаючись на неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 2. ч. 2 ст. 284 КПК України. Мотивуючи свої вимоги ОСОБА_10 посилається на те, що вирок суду є незаконним, оскільки ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах, які не можуть доводити його винуватість у вчиненні злочину. Також зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги, що він свою вину в інкримінованому злочині не визнав і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним і обгрунтованим, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим судом згідно норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Згідно положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Перевіркою доводів апеляційної скарги обвинуваченого встановлено, що викладені у вироку висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у повторному відкритому викрадені майна потерпілої, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими судом доказами, які були оцінені судом з урахуванням положень, визначених КПК України.

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений не визнав свою вину у вчиненні злочину, разом з тим, суд обґрунтовано не погодився з позицією захисту ОСОБА_10 , пославшись на підтвердження встановлених фактичних обставин на наступні докази.

Так, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_11 , остання зазначила, що 03 березня 2015 року приблизно о 23 год. 10 хв., по вул. Драйзера незнайомий чоловік вдарив її в праву частину обличчя, від чого вона впала та вдарилась правою рукою, після чого він забрав у неї сумку та втік з місця події. У викраденій сумці, крім іншого знаходились грошові кошти в сумі 198 гривень та дві іконки. Затриманого працівниками міліції через невеликий проміжок часу чоловіка вона відразу впізнала, оскільки під час нападу добре запам`ятала його обличчя та одяг, а також впізнала вилучені у чоловіка іконки, які знаходились в її сумці, що була викрадена.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що потерпіла однозначно не стверджувала, що саме ОСОБА_10 пограбував її, є такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. Як слідує з технічного запису судового засідання, потерпіла з упевненістю стверджувала, що саме ОСОБА_10 є тим чоловіком, який вчинив щодо неї злочин 03 березня 2015 року, оскільки місце вчинення злочину, незважаючи на пізній час, було дуже добре освітлено і вона гарно розгледіла обличчя злочинця. Також потерпіла без сумніву стверджувала, що іконки, які були вилучені у ОСОБА_10 належать саме їй, оскільки одна з них є відносно рідкісною, а інша, хоча й знаходиться у широкому продажу, однак має відмінне, рідкісне забарвлення.

При цьому звертають на себе увагу ті обставини, що у судовому засіданні ОСОБА_10 не заперечував тих обставин, що у потерпілої відсутні підстави його обмовляти.

Також в основу вироку, після повного дослідження та відповідної оцінки, суд поклав наступні докази, які повністю узгоджується з показаннями потерпілої, а саме: дані протоколу прийняття заяви ОСОБА_11 про вчинення щодо неї злочину, який мав місце 03 березня 2015 року о 23 год. 10 хв. по вул. Драйзера; дані протоколу огляду від 04 березня 2015 року про вилучення по пр-ту Маяковського, 20-а у ОСОБА_10 гаманця, в якому знаходились три іконки та грошові кошти в сумі 148 грн.; дані протоколу огляду речового доказу від 04 березня 2015 року, а саме вилученого у ОСОБА_10 гаманця з грошовими коштами, які були впізнані потерпілою як належні їй (по номіналу купюр) та трьох іконок, серед яких потерпіла впізнала дві належні їй іконки; показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були понятими при проведенні огляду 04 березня 2015 року, під час якого у ОСОБА_10 вилучено гаманець з грошовими коштами та три іконки; дані протоколу проведення слідчого експерименту від 23 березня 2015 року за участю потерпілої, під час якого потерпіла детально показала та описала місце й обставини вчиненого щодо неї злочину; дані висновку судово-медичної експертизи від 05 березня 2015 року, згідно якого у ОСОБА_11 мало місце тілесне ушкодження у вигляді синця на верхній повіці правого ока, тильній поверхні передпліччя в нижній третині, що спричинені тупим предметом, могли утворитись 03 березня 2015 року та за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої.
Оцінивши зазначені докази, суд правильно визнав їх належними, допустимими, достовірними, а у їх взаємозв`язку - достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що обвинувальний вирок суду ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання обвинуваченого ОСОБА_10 на те, що не може бути визнано допустимим доказом протокол огляду речового доказу від 04 березня 2015 року, згідно якого огляд проводився з 09.00 год. до 09.15 год. в приміщенні Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Однак, як стверджує апелянт потерпіла в цей час перебувала на роботі, а тому не могла фізично знаходитись в приміщенні райвідділу міліції. Разом з тим, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в них відсутні будь-які підтвердження на користь вказаних посилань апелянта, а отже такі посилання є абсолютно голослівними та відповідно, не можуть свідчити про недопустимість чи неналежність вказаного доказу.
Твердження ОСОБА_10 про те, що протокол огляду місця події не відповідає вимогам ст. 104 КПК України також є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, даним протоколом належним чином зафіксовано проведення такої слідчої дії як слідчий експеримент, під час якого відтворено обставини вчинення злочину, що мав місце 03 березня 2015 року. Протокол складено у чіткій відповідності з нормами ст. 104 КПК України, він містить підписи слідчого, потерпілої і двох понятих, та вказаними особами будь-яких зауважень і доповнень до протоколу внесено не було. Ті обставини, що протокол складено кульковими ручками різного кольорову, відповідно до вимог ст. 104 КПК України, не тягне за собою його недопустимість як доказу у кримінальному провадженні.

Відповідає вимогам КПК України і протокол огляду від 04 березня 2015 року, складений за участю понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Вказані особи були допитані судом як свідки у кримінальному провадженні та підтвердили законність проведення зазначеної слідчої дії. Ті обставини, що потерпіла не підписала протокол проведення огляду, не свідчить про грубе порушенням вимог КПК України при його складанні, оскільки участь потерпілої не є обов`язковою при проведенні огляду.

Протоколи допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , складені під час досудового розслідування, взагалі не були використані судом як докази у кримінальному провадженні та не були покладені судом в основу обвинувального вироку, а тому посилання апелянта на їх недопустимість не мають жодного правового значення у даній справі. Вказане стосується і посилань апелянта на неналежність та недопустимість протоколу допиту потерпілої від 04 березня 2015 року та протоколу пред`явлення потерпілій фотознімків для впізнання від 04 березня 2015 року. Показання потерпілої щодо обставин вчинення злочину у відповідності до вимог ст. 23 КПК України суд сприймав особисто під час проведення судового слідства та не надавав жодної оцінки показанням, наданим потерпілою органу досудового розслідування. Наданий же стороною обвинувачення протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 березня 2015 року суд визнав неналежним доказом винуватості ОСОБА_10 у скоєнні грабежу відносно потерпілої, оскільки він не містив даних того, що потерпіла по фотокартці впізнала ОСОБА_10 саме як ту особу, яка вчинила відносно неї злочин. Таким чином, обставини впізнання не були прийняті судом, як доказ у справі, а тому не впливають на висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину.

Не можуть бути безумовними підставами для визнання недопустимим доказом протоколу прийняття усної заяви ОСОБА_11 про вчинення злочину від 04 березня 2015 року, ті обставини, що на ньому міститься інформація про реєстрацію у відповідному журналі обліку 03 березня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, злочин щодо потерпілої було вчинено 03 березня 2015 року близько 23 год. 10 хв., потерпіла повідомила про вчинення злочину по телефону приблизно через 10 хвилин після події злочину, тобто ще 03 березня 2015 року, а отже у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, таке повідомлення мало бути зареєстроване працівниками міліції саме 03 березня 2015 року. Факт складання ж протоколу прийняття безпосередньої заяви про злочин о 00 год. 10 хв. 04 березня 2015 року був зумовлений закінченням доби 03 березня 2015 року.

Що стосується доводів ОСОБА_10 про те, що суд не міг взяти як докази його вини у вчиненні злочину ті обставини, що він раніше вчиняв аналогічний злочин та був судимий за його вчинення, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 186 КК України повторність є кваліфікуючою ознакою даного злочину, а тому наявність у ОСОБА_10 судимості за вчинення аналогічного злочину є обставиною, яка підлягає доказуванню у даному кримінальному провадженні, а отже відомості, які підтверджують дані обставини є такими, які мають бути використані як докази у справі. Відповідно, судом обґрунтовано було взято їх до уваги при постановлені обвинувального вироку.
З викладеного вбачається, що суд всебічно, повно та об`єктивно з`ясував всі обставини справи, та у відповідності до вимог КПК України, надав всім доказам у справі належну оцінку.

При призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, взяв до уваги всі встановлені в сукупності обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, наявність обтяжуючої покарання обставини та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

З огляду на вище викладене, висновок суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів вважає правильним. Підстав вважати це покарання надто суворим колегія суддів не вбачає.
З урахуванням зазначених обставин, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення не встановлено, а тому вирок суду слід залишити без змін як законний та обґрунтований.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 без задоволення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали, а для засудженого - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4