Єдиний унікальний номер 243/1938/15-к
Номер провадження 11-кп/775/120/2015

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року місто Артемівськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду Донецької області кримінальне провадження № 0003876 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Слов*янського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаївка Донецької області, громадянина України, не судимого, що зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано винним за ч.1 ст.125 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу у розмірі 680 гривень у дохід держави, -

в с т а н о в и л а:

Згідно оскаржуваного вироку, 20 квітня 2014 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_6 знаходився на автошляху Миколаївка - Слов`янськ, поблизу річки Сіверський Донець, де між ним та раніше малознайомою ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязнених відносин виникла сварка, в ході якої він наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді гематоми в області орбіти зправа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На зазначений вирок надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій він, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, порушує питання про скасування вироку суду та закриття кримінального провадження за недоведеністю обвинувачення.

Вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не доведена. Пояснення свідків ОСОБА_10 в вироку суду викладені неточно, а пояснення свідка ОСОБА_11 в частині того, що ОСОБА_12 нікому не наносив тілесних ушкоджень, в вироку не відображені. Висновки суду про зацікавленість зазначених свідків нічим не підтверджується, проте зацікавленість з боку свідків потерпілої, судом з незрозумілих підстав не встановлена.

Крім того, судом безпідставно не прийнято до уваги акт про нещасний випадок невиробничого характеру та пояснення до нього потерпілої, яка зазначала, що травму отримала спилюючи гілку на дереві. При цьому, стороні захисту було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту за участю потерпілої про можливість виникнення травм в результаті удару о дробину чи гілку.

Суд першої інстанції не дав оцінку розбіжностям між показаннями потерпілої, свідків та висновками експертиз, не прийняв заходів для усунення цих розбіжностей. Свідкі з боку обвинувачення зазначали, що ОСОБА_6 наніс один удар потерпілій, в той час у висновках експертиз мова йде про наявність не менше двох травматуючих дій.

Крім цього, первинна судово-медична експертиза була призначена до внесення відомостей до ЄРДР, а тому висновки наступних додаткових експертиз також є недопустимими доказами, що суд першої інстанції не прийняв до уваги.

Також, суд не вправі був обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, проте судом прийнято як доказ протокол проведення слідчого експерименту ОСОБА_13 , яка не була допитана в суді в якості свідка. Безпідставно судом визнано належним доказом протокол огляду місця події від 25 січня 2015 року, а саме фотографій потерпілої, оскільки зазначені фото не датовані, експертна оцінка їх не проводилась. В той же час, суд не надав оцінку тим обставинам, що потерпіла лікувалась у лікаря хірурга, коли повинна була лікуватися у лікаря травматолога.

В апеляції прокурор, не оспорюючи кваліфікацію вчиненого та винність обвинуваченого, ставить питання про скасування вироку через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування прокурор зазначив, що суд у вступній частині вироку не зазначив, що обвинувачений працевлаштований, не одружений, дітей на утриманні не має. Крім того, суд не прийняв до уваги, що обвинувачений не визнав свою вину, потерпіла є жінкою, яка майже вдвічі старша за обвинуваченого, їй довелось збрехати щодо джерела своєї травми, оскільки було соромно, що її вдарив чоловік. Суд обрав обвинуваченому покарання у виді штрафу, яке є найм`якішим видом покарання, яке не є необхідним і достатнім для його виправлення. Прокурор просить ухвалити новий вирок, яким за ч.1 ст.125 КК України призначити ОСОБА_6 покарання у виді виправних робіт строком на 1 рік, з відрахуванням 20% заробітку в дохід держави.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, часткового задоволення апеляції прокурора та скасування вироку в частині призначення покарання та призначити покарання за новим вироком.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про те, що ОСОБА_6 вчинив умисне легке тілесне ушкодження ОСОБА_9 , відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами, дослідженими судом і наведеними у вироку.

Обвинувачений ОСОБА_6 у суді першої інстанції вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав.

Доводи апеляції обвинуваченого про відсутність доказів його вини в скоєнні інкримінованого злочину, а саме доводи про те, що показання потерпілої викликають сумніви, бо остання надавала різні версії щодо походження своїх травм, не знайшли свого підтвердження.

Потерпіла ОСОБА_9 пояснювала, що вона разом із своїми знайомими відпочивали на річці, де стався конфлікт з ОСОБА_6 і його знайомими, в ходу якого ОСОБА_6 правою рукою вдарив її в око від чого вона впала та тимчасово загубила реальність. Зазначила, що давала неправдиві пояснення з приводу отримання тілесних ушкоджень, оскільки не хотіла огласки на роботі. Звідки утворились травми гомілки та стегна не пом*ятає.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги акт про нещасний випадок невиробничого характеру є необґрунтованим, оскільки судом при розгляді справи дано належну оцінку як самому акту так і поясненням ОСОБА_9 на ім*я начальника відділу підприємства. У судовому засіданні потерпіла зазначила, що ці пояснення неправдиві, оскільки вона працює на посаді інженера, тому не хотіла огласки на роботі. При цьому судом першої інстанції враховано, що зазначені документи є внутрішнім діловодством виробництва підприємства.

У судовому засіданні пояснення потерпілої та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не різняться між собою, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до укаги та розцінив як правдиві.

Навіть пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на які в своїй апеляції посилається обвинувачений, вказують на те, що в указаний потерпілою час на березі річці стався конфлікт, в якому приймав участь і ОСОБА_6 , за винятком лише того, що зазначені свідки не вказували на те, що ОСОБА_6 наносив ударів потерпілій.

Показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо ненанесення ОСОБА_6 ударів потерпелій суперечать іншим зібраним доказам у справі, а тому не можуть бути прийняті колегією суддів як доказ невинуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованому злочину.

Враховуючи сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції критично поставився до пояснень зазначених свідків в цій частині та обґрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки ці свідки є близькими друзями обвинуваченого і прямо зацікавлені в ісході справи.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується іншими доказами у справі, а саме протоколами слідчих експериментів потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 .

З висновків експертів № 265 від 14 листопада 2014 року, № 533 (додатково до експертизи № 265) від 18 листопада 2014 року, № 13 (додатково до експертизи № 265/533) від 12 січня 2015 року, № 50 (додатково до експертизи № 265/533/13) від 27 січня 2015 року, № 7 (за медичними документами) від 29 січня 2015 року вбачається, що при огляді ОСОБА_9 були виявлені кровоподтік в області правого ока, кровоподтіки на кожі області справа і правої голені, які утворились від ударних дій тупими предметами, можливо у вказаний строк та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Судячи по кількості виявлених ушкоджень на тілі ОСОБА_9 відобразились сліди не менше двох травмуючих дій. Під час проведення слідчого експерименту за участі потерпілої, остання вказала механізм нанесення їй удару в область лоба справа. За такого механізму не виключається можливість утворення виявлених ушкоджень в області обличчя.

Крім того, доведеність факту того, що внаслідок нанесеного ОСОБА_6 удару потерпіла втратила свідомість, суд першої інстанції обґрунтовував даними протоколу слідчого експерименту, який було проведено в ході досудового розслідування за участю потерпілої, в ході якого потерпіла вказала, що від нанесеного їй в голову удару вона впала та на деякий час втратила свідомість.

Суд першої інстанції у вироку дав належну оцінку зазначеним висновкам експертиз, які в свою чергу відповідають вимогам ст.ст.101, 102 КПК України та були проведені в рамках кримінального провадження уповноваженою на то особою.

З приводу отриманих в судовому засіданні доказів щодо місця та обставин отримання потерпілою тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання у проведенні слідчого експерименту за участі потерпілої з метою отримання нею травм о будь-які предмети, в тому числі драбину та гілку.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що протокол огляду місця події від 25 січня 2015 року, а саме фотографій потерпілої, є неналежним доказом, колегія суддів вважає неслушними.

Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно до вимог ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначені докази, а саме фотографії, за клопотанням потерпілої були оглянуті слідчим за участю понятих протоколом огляду та відповідно до постанови від 25 січня 2015 року залучені до провадження матеріалів в якості речового доказу, що узгоджується з вимогами ст.93 КПК України (а.с.94, 97, 98).

Не знайшли свого обґрунтування доводи апеляції обвинуваченого про те, що судом першої інстанції прийнято як доказ протокол проведення слідчого експерименту ОСОБА_13 , яка не була допитана в суді в якості свідка.

За розумінням ч.1 ст.240 КПК України, слідчий експеримент проводиться слідчим з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме часу, місця, застосування фізичної сили обвинуваченим, що є окремою слідчою дією, а не допитом свідка в порозумінні ст.ст.225, 352 КПК України.

Доводи обвинуваченого про те, що суд не надав оцінку тим обставинам, що потерпіла лікувалась у лікаря хірурга, а не у лікаря травматолога, колегія судді вважає необґрунтованими та такими, що самі по собі не впливають на висновки суду першої інстанції про винність обвинуваченого в скоєнні злочину.

Законність усіх отриманих доказів перевірена судом першої інстанції, вони обґрунтовано покладені в основу вироку.

Сукупність наведених доказів, на думку колегії суддів, об`єктивно свідчать про те, що вина ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочину повністю доведена, дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 125 КК України.

Як убачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання, урахував всі обставини, що випливають із покарання, дані про його особу тощо.

Покарання, призначене обвинуваченому відповідає вимогам ст.65 КК України, тому що визначене в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, конкретних обставин даної справи та є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі є непереконливими і задоволенню не підлягають, оскільки будь-яких нових обставин, якіб не були предметом дослідження суду першої інстанції, наведено не було.

В той же час колегія суддів вважає, що немає такої сукупності обтяжуючих покарання обставин, які б істотно вказували на необхідність посилення покарання.

Таким чином істотних порушень кримінального та кримінально-процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку, по справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Слов*янського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2015 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: