У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Шилової Т.С., суддів
Матієк Т.В., Широян Т.А., за участю
прокурора Чупринської Є.М.,
засудженого ОСОБА_5,

розглянула у режимі відеоконференції в
судовому засіданні в м. Києві 04
листопада 2014 року кримінальну справу
за касаційною скаргою засудженого
ОСОБА_5 на вирок Млинівського районного
суду Рівненської області від 25 квітня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 11 грудня 2013
року.

Цим вироком

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянина України, раніше судимого:

- за вироком Дубенського міського суду
Рівненської області від 28 січня 2000
року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222, ч.
1 ст. 145, ч. 3 ст. 193, ч. 2 ст. 144, ч. 2 ст. 86, ч. 1
ст. 89, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 83 КК (в редакції 1960
року) до покарання у виді позбавлення
волі на строк 10 років. Постановою
Олександрійського районного суду
Кіровоградської області від 19 грудня
2006 року звільнений умовно-достроково
на строк 2 роки 5 місяців 16 днів;

- за вироком Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 02 березня
2010 року за ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 15,
ч. 5 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК
до покарання у виді позбавлення волі на
строк 12 років з конфіскацією всього
належного йому майна,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК до покарання у
виді позбавлення волі на строк 4
роки;

- ч. 2 ст. 194 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 6 років;

- ч. 1 ст. 28, ст. 195 КК до покарання у виді
арешту на строк 4 місяці. На підставі ст.
72 КК 4 місяці арешту переведено в 4
місяці позбавлення волі;

- ч. 1 ст. 206 КК до покарання у виді штрафу
в розмірі 1 000 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян;

- ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 5 років;

- ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим призначено ОСОБА_5
покарання у виді позбавлення волі на
строк 6 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом
часткового складання покарання,
призначеного за цим вироком, та
покарання, призначеного вироком
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 02 березня 2010
року, остаточно призначено ОСОБА_5
покарання у виді позбавлення волі на
строк 13 років з конфіскацією всього
належного йому майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основне
покарання у виді штрафу в розмірі 1000
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян постановлено виконувати
самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
потерпілої ОСОБА_6 у рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 221
267,50 грн; з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 50 000 грн солідарно.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
та ОСОБА_13, судові рішення щодо яких у
касаційному порядку не оскаржено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської
області від 11 грудня 2013 року вирок
місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено
без зміни, а його апеляцію - без
задоволення.

Як визнав установленим суд, ОСОБА_5 05
лютого 2009 року приблизно о 23.00 год.
повторно, за попередньою змовою з
ОСОБА_8 і ОСОБА_9, таємно проникли в
приміщення стадіону «Колос» по вул. 17
Вересня, 48 у смт. Млинів Рівненської
області, звідки викрали водонагрівачі
на загальну суму 11 805 грн.

Він же повторно 10 лютого 2009 року
приблизно о 24.00 год. за попередньою
змовою з ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_10
проникли в приміщення магазину
приватного підприємця ОСОБА_14 у с.
Бокійма, звідки таємно викрали товари
на загальну суму 34 635 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність,
ОСОБА_5 повторно 01 березня 2009 року за
попередньою змовою з ОСОБА_8 та 26
березня 2009 року за попередньою змовою з
ОСОБА_8, ОСОБА_12 і ОСОБА_11 проникли до
приміщення корівника ТзОВ
«Бокім-Агро», звідки таємно викрали
майно на загальну суму 16 301 грн.

Крім того, у грудні 2008 року ОСОБА_5
повторно, діючи з метою незаконного
заволодіння чужим майном, запропонував
ОСОБА_15 купити за 3000 доларів США
автомобіль марки «Ауді А6», який
належить ОСОБА_16 Вказаний автомобіль
ОСОБА_5 видавав за свій власний та, не
маючи наміру виконання зобов'язання,
взяв за нього завдаток у розмірі 1500
доларів США, що за курсом НБУ складало 11
805 грн, яким заволодів.

Також ОСОБА_5 у лютому 2009 року
запропонував ОСОБА_17 купити у нього за
3500 доларів США трактор марки МТЗ, якого
в дійсності у володінні не мав.
Переконавши ОСОБА_17 у вигідності
здійснення такої покупки, не маючи
наміру виконувати зобов'язання, ОСОБА_5
отримав кошти в сумі 3500 доларів США,
що за курсом НБУ складало 26 950 грн, які
обернув на свою користь. У подальшому, з
метою приховування цього злочину,
ОСОБА_5 передав потерпілому ОСОБА_17
злиток з металу жовтого кольору,
видаючи його за злиток золота 999,9 проби.

Він же 22 січня 2009 року приблизно о 23.30
год. вчинив підпал належного ОСОБА_6
автобуса «БАЗ А 079.19», д.н.з. НОМЕР_1,
вартістю 221 779 грн, проте злочин до кінця
не довів з причин, що не залежали від
його волі, чим спричинив ОСОБА_6
матеріальну шкоду в розмірі 9827,42 грн.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 26
січня 2009 року приблизно о 01.00 год.
вчинив підпал належного ОСОБА_6
автобуса «БАЗ А 079.19», д.н.з. НОМЕР_2,
вартістю 211 400,08 грн, чим привів його в
непридатний для використання за
цільовим призначенням стан.

Крім цього, 02 лютого 2009 року приблизно о
19.35 год., після вчинення замаху на
підпал автобуса та знищення автобуса,
ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_6, а ОСОБА_7,
який діяв спільно з ОСОБА_5, по телефону
висловлював погрозу ОСОБА_18, яка
відповіла на телефонний дзвінок, щодо
знищення шляхом підпалу автобусів
ОСОБА_6 у випадку їх виїзду на маршрут,
що викликало у потерпілої реальні
підстави побоюватися здійснення цієї
погрози.

У касаційній скарзі засуджений, як
убачається з її змісту, порушує питання
про скасування судових рішень та
направлення справи на новий судовий
розгляд унаслідок неповноти і
однобічності розгляду справи, а також
порушення судами вимог
кримінально-процесуального закону.
Скаржник стверджує, що розгляд справи в
місцевому суді проводився необ'єктивно
та неповно, а справу було розглянуто
цим судом з порушенням правил
підсудності. На наведене суд
апеляційної інстанції уваги не
звернув, чим також порушив вимоги
кримінально-процесуального закону.

Заслухавши доповідача, пояснення
засудженого на підтримання скарги,
прокурора, який заперечував проти
задоволення скарги, розглянувши
матеріали кримінальної справи та
обговоривши наведені в касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга
засудженого підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

У касаційній скарзі, як убачається з її
змісту, засуджений вказує на неповноту
і однобічність розгляду справи в суді,
однак не вказує, у чому саме це
виразилося. Відповідно до вимог ст. 398
КПК 1960 року неповнота та однобічність
розгляду справи не є предметом
перевірки суду касаційної інстанції.
При розгляді доводів, наведених у
касаційній скарзі, колегія суддів
виходить із фактичних обставин справи,
встановлених судом.

Твердження у касаційній скарзі ОСОБА_5
про порушення місцевим судом правил
підсудності є безпідставними.

Як установлено з матеріалів справи,
рішенням першого заступника Голови
Верховного Суду України від 19 жовтня 2009
року підсудність кримінальних справ №
1-109/09, 1-128/09 та 1-130/09 щодо ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на підставі ст.ст.
26, 38 КПК 1960 року визначено за Луцьким
міськрайонним судом Волинської
області (т. 9, а.с. 33), у провадженні якого
перебувала кримінальна справа щодо
ОСОБА_5, ОСОБА_19, ОСОБА_8, ОСОБА_20 та
інших.

У порядку ч. 4 ст. 232 КПК 1960 року прокурор
07 грудня 2009 року відкликав дану
кримінальну справу, яку 28 грудня 2009
року направив для розгляду до
Млинівського районного суду
Рівненської області, який розглянув
справу по суті та постановив 22
листопада 2011 року вирок.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської
області від 10 липня 2012 року цей вирок
було скасовано внаслідок порушення
правил підсудності, а справу
направлено на новий судовий розгляд за
визначеною підсудністю до Луцького
міськрайонного суду Волинської
області.

14 серпня 2012 року Голова Луцького
міськрайонного суду Волинської
області звернувся до Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із клопотанням про визначення
підсудності даної кримінальної справи
(т. 12, а.с. 217), оскільки у кримінальній
справі, зокрема щодо ОСОБА_5, яка
перебувала у провадженні цього суду, 02
березня 2010 року постановлено
обвинувальний вирок. Також клопотання
мотивоване тим, що всі підсудні по
даній справі перебувають у СІЗО м.
Рівне, більшість потерпілих та свідків
проживають на території Рівненської
області, а обставини, які були
підставами для винесення рішення
першим заступником Голови Верховного
Суду України від 19 жовтня 2009 року,
змінилися, на час звернення у
провадженні Луцького міськрайонного
суду жодних кримінальних справ щодо
зазначених осіб не перебувало.

Рішенням заступника Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2012 року підсудність
кримінальної справи щодо ОСОБА_5 та
інших визначена за Млинівським
районним судом Рівненської області на
підставі ст.ст. 37,38 КПК 1960 року (т. 12,
а.с. 232).

За таких обставин порушень правил
підсудності розгляду даної
кримінальної справи не вбачається.
Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
були би підставами для скасування
судових рішень, не встановлено.

Разом із тим, при призначенні ОСОБА_5
остаточного покарання за сукупністю
злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК
місцевий суд допустив неправильне
застосування кримінального закону, на
що не звернув уваги суд апеляційної
інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК при
сукупності злочинів суд визначає
остаточне покарання шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
або шляхом повного чи часткового
складання призначених покарань. Згідно
ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді
штрафу при призначенні його за
сукупністю злочинів складанню з іншими
видами покарань не підлягають.

Як убачається з резолютивної частини
вироку місцевого суду, при призначенні
покарання ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 70
КК за сукупністю злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст.
194, ч. 1 ст. 28, ст. 195, ч. 1 ст. 206, ч. 3 ст. 185, ч.
2 ст. 190 КК, суд застосував принцип
поглинення менш суворого покарання
більш суворим. А тому штраф як основне
покарання було поглинуто більш суворим
покаранням у виді позбавлення волі. За
таких обставин рішення суду про
самостійне виконання покарання,
призначеного за ч. 1 ст. 206 КК, на
підставі ч. 3 ст. 72 КК не відповідає
вимогам закону та підлягає виключенню
з судових рішень.

Призначене ОСОБА_5 покарання
відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК,
враховує ступінь тяжкості вчинених
злочинів, дані про особу винного та
обставини, що пом'якшують і обтяжують
покарання, є необхідним і достатнім для
виправлення засудженого та
попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5
задовольнити частково.

Вирок Млинівського районного суду
Рівненської області від 25 квітня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 11 грудня 2013
року щодо ОСОБА_5 змінити. Виключити з
них рішення щодо самостійного
виконання покарання у виді штрафу на
підставі ч. 3 ст. 72 КК.

У решті судові рішення залишити без
зміни.

С у д д і:

Т.С. Шилова Т.В. Матієк Т.А. Широян