Справа № 466/1816/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/595/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.191 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при секретарі ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження № 0000053 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком :

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , працюючого директором ПП «Фіксет», розлученого, раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю пов`язаною з адміністративно-господарськими чи організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування даного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Цивільний позов задоволено частково.

ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким його виправдати. Мотивує це тим, що вирок суду незаконний та необґрунтований, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність, неповноту судового слідства, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого. Зазначає, що органами досудового слідства та судом проігноровано той факт, що на момент отримання коштів, а саме заробітної плати ОСОБА_7 , він та потерпіла проживали спільно як подружжя і вели спільне господарство. Тобто дані кошти, відповідно до ст. 60 СК України, на той момент являлись спільною сумісною власністю подружжя, тому невірно були кваліфіковані його дії, що призвело до несправедливого засудження. Також, на думку апелянта, суд не взяв до уваги його особу, який за місцем свого проживання характеризується позитивно, скарг стосовно нього до правоохоронних органів не надходило, веде звичайний спосіб життя, допомагає батькам та регулярно сплачує аліменти на утримання дітей.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив його виправдати, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_7 , які її заперечили та просили вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами кримінального провадження, зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, при вказаних у вироку обставинах, повністю доведена.

За вироком суду ОСОБА_8 , відповідно до наказу № 3 від 01.04.2006 року, працюючи на посаді директора приватного підприємства «Фіксет», що знаходиться за адресою м. Львів, проспект Шевченка, 8, кв. 6 (юридична адреса м. Львів, вул. Лобачевского, 11 кв. 2) і будучи головним розпорядником коштів підприємства, умисно, безпідставно, шляхом зловживання службовим становищем, маючи умисел направлений на привласнення чужого майна, а саме заробітної плати належної менеджеру даного підприємства ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що перебуває в статусі службової, матеріально відповідальної особи, отримав та привласнив заробітну плату останньої за період з лютого 2011 року по квітень 2011 року в сумі 2130 грн. 70 коп.

ОСОБА_8 в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі не заперечує, що згідно видаткових касових ордерів від 25.02.2011 року, 10.03.2011 року, 25.03.2011 року, 08.04.2011 року, 27.04.2011 року заробітну плату ОСОБА_7 отримував він, про що свідчать його підписи у даних ордерах, оскільки дружина в ці дні була відсутня на роботі. Загальна сума заробітної плати ОСОБА_7 за вищевказаний період, становить 2130 грн. 70 коп., дані гроші він віддавав своїй колишній дружині ОСОБА_7 без будь-яких розписок, оскільки у вищевказаний період проживав разом із нею та вони вели спільне господарство. Свідків того, що він кошти передав не було та немає. Він проживав разом із ОСОБА_7 до червня 2011 року, розлучився 20.04.2012 року.

Разом з тим, потерпіла ОСОБА_7 у своїх показах, зокрема, зазначає, що у зазначений період на роботу ходила постійно, прогулів не було, про що свідчить довідка видана ПП «Фіксет» 12.12.2011 року, будь-яких доручень ОСОБА_8 на отримання своєї заробітної плати вона не давала і ніяких грошей від нього не отримувала. 25 лютого 2011 року їй не видали заробітну плату і на початку березня вона підійшла до бухгалтера ОСОБА_9 , з`ясувала, що нарахування були, у вказаний період декілька разів зверталась до директора ОСОБА_8 з приводу виплати заробітної плати, але відповіді не отримувала.

Свідок ОСОБА_9 підтвердила покази потерпілої та зазначила, що з цього приводу вона сама зверталась до директора, але отримала різку відповідь про те що він гроші віддав, тоді як видаткові касові ордери ОСОБА_7 , а саме ВКО № 20 від 25.02.2011, ВКО № 26 від 10.03.2011, ВКО № 32 від 25.03.2011, ВКО №38 від 08.04.2011, ВКО №44 від 27.04.2011, повернув лише 27.04.2011 року після неодноразових її звернень, оскільки вони мають зберігатися в бухгалтерії. Після цих подій, директор видав письмовий наказ не проводити нарахування заробітної плати ОСОБА_7 , бо вона з невідомих причин не з`являється на роботі, примусив її підписати акт про відсутність ОСОБА_7 на робочому місці, що вона і зробила, бажаючи вже сама звільнитись з роботи. Вона неодноразово намагалась відмовити директора від таких дій, пропонувала йому оформити їй відпустку, поки вони не помиряться, але він в різкій формі відповів, що на своїй фірмі буде приймати рішення лише він.

Згідно належним чином завірених ксерокопій табелів обліку використання робочого часу за лютий, березень, квітень 2011 року, та довідок про середню заробітну плату № 4/09-11 від 14.09.2011 р., № 12/12-11 від 12.12.2011 р. ОСОБА_7 , які досліджені судом, кількість відпрацьованих робочих днів складало за лютий -20,березень-22, за квітень-20, тобто у робочі дні згаданих місяців ОСОБА_10 перебувала на роботі(т.1 а.п. 21,149,150,152,222).

За рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.04.2012 р., ксерокопія якого була досліджена місцевим судом, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу був задоволений. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_8 посилався на те, що вони з дружиною виявились людьми з різними поглядами на життя, а відсутність взаєморозуміння та взаємодопомоги вплинуло на їх сімейні стосунки, між ними постійно виникали сварки та скандали на побутовому рівні, а з травня 2011 року вони проживають окремо (т.2 а.п.6).

Наведене, а також стосунки між подружжям у період часу вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, про які згадує апелянт у позовній заяві про розірвання шлюбу, спростовують доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 отримував гроші за дружину за її мовчазної згоди, коли її не було на роботі і віддавав їх ОСОБА_7 вдома, що вони не проживають разом лише з червня 2011 року.

Отже ОСОБА_8 , як засновник та директор приватного підприємства «Фіксет» отримуючи і привласнюючи гроші зароблені ОСОБА_7 на його підприємстві, ігноруючи при цьому її звернення та звернення бухгалтера до нього, діяв умисно і з корисливих мотивів, тому його дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 191 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпіла взагалі не одержувала нараховану їй заробітну плату, тобто заробітна плата не набула статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а сам факт проживання спільно із ОСОБА_7 та перебування з нею у шлюбі не надає йому права привласнювати заробітну плату дружини, тому посилання в апеляційній скарзі на ст.60 СК України є безпідставним.

Обираючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його характеристику з місця проживання, та визначив в межах санкції статті кримінального Закону, а з урахуванням того, що ОСОБА_8 вперше притягається до кримінальної відповідальності, що він та потерпіла були подружжям, суд прийшов до вірного висновку про можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

Підстав для скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у резолютивній частині вироку слід змінити назву органу виконання покарання - з органу кримінально-виконавчої системи на орган кримінально-виконавчої інспекції, як це зазначено у ст. 76 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року, щодо нього без зміни.

Змінити в резолютивній частині вироку суду назву органу виконання покарання з органу кримінально-виконавчої системи на орган кримінально-виконавчої інспекції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4