№ 5-3982ск15
Ухвала

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_5,

суддів - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року,

В С Т АН О В И Л А:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2015 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Хинельське лісництво, Севського району, Брянської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останнього разу - 27 лютого 2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 2 місяці, звільненого 14 березня 2014 року умовно-достроково на 1 місяць і 21 день,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено, за вказаною нормою кримінального закону, покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців.

Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення крадіжки, повторно вчинив грабіж, поєднаний із проникненням у житло, за наступних обставин.

26 листопада 2014 року, близько 01 години, ОСОБА_1, будучи у стані алкогольного сп'яніння, з метою таємного викрадення чужого майна проник у квартиру АДРЕСА_2, де на той час відпочивала сім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Знаходячись у житлі, засуджений повторно таємно викрав майно ОСОБА_2 загальною вартістю 6909 гривень 50 копійок. У цей час прокинулися господарі квартири, які намагалися затримати ОСОБА_1 Усвідомлюючи, що його дії стали явними для ОСОБА_2 та ОСОБА_3, засуджений з викраденим майном з місця злочину зник, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на зазначену вище суму.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтовану суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому автор скарги не погоджується з кваліфікацією своїх дій за ч. 3 ст. 186 КК України, вважаючи, що вчинив крадіжку без ознаки проникнення у житло. В обґрунтування наведеного зазначає, що він зайшов у квартиру випадково, шляхом вільного доступу, без мети заволодіння чужим майном, умисел на його викрадення виник уже під час перебування у житлі і він вважав такі дії таємними для господарів. Автор скарги вважає, що вилучені на місці злочину сліди пальців його руки були сфальсифіковані працівниками міліції. На думку ОСОБА_1, при призначенні покарання суд не дав належної оцінки тим обставинам, що вчинений ним злочин не був заздалегідь спланований і не супроводжувався насильством, завдану шкоду відшкодовано у повному обсязі, він має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризувався за місцем попереднього відбування покарання, після звільнення працював. Автор скарги вказує, що апеляційний суду, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, що були викладені у його апеляційній скарзі на вирок, і не дав на них переконливих відповідей.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши додані до скарги судові рішення та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

При перевірці судових рішень обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не вбачається.

Оскаржуваний вирок постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення ОСОБА_1, визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у викраденні майна ОСОБА_2 з її житла, вчиненому повторно, у касаційній скарзі не оспорюються.

Як убачається з вироку суду, про проникнення ОСОБА_1 у квартиру саме з метою крадіжки свідчив характер дій засудженого, що увійшов до житла раніше незнайомих йому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у нічний час, таємно, без дозволу господарів, які у цей час спали, одразу цілеспрямовано почав шукати матеріальні цінності і викрав майно потерпілої.

У відповідності до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» при кваліфікації дій винної особи за ознакою проникнення у житло суди повинні з'ясовувати з якою метою особа опинилась у житлі та коли саме у неї виник умисел на заволодіння майном.

Якщо дії, розпочаті як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, переросли у грабіж, вчинене слід кваліфікувати до ч.3 ст.186 КК України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов обгрунтованих висновків про відкрите викрадення ОСОБА_1 чужого майна з проникненням у житло.

Мотивуючи свої висновки, суд послався на послідовні показання потерпілої ОСОБА_2 у судовому засіданні та у ході пред'явлення їй особи для впізнання про те, що вона прокинулася вночі від плачу дитини і виявила у своєму житлі ОСОБА_1, який шукав речі, а побачивши її, відійшов до дверей і вибіг з квартири, тримаючи щось у руках. Відповідно до свідчень потерпілої і свідка ОСОБА_3, після цього ОСОБА_3 намагався наздогнати і затримати засудженого та криками вимагав повернути викрадене, однак ОСОБА_1 втік, а потерпіла і свідок виявили зникнення з квартири ноутбука та мобільного телефону.

З вироку суду вбачається, що, відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України, перед допитом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд з'ясовував їх стосунки з обвинуваченим і встановив, що до вчинення кримінального правопорушення потерпіла і свідок з ОСОБА_1 знайомі не були і жодних підстав обмовляти його не мали.

Крім цього, показання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 узгоджувалися з іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку, у тому числі із свідченнями засудженого, який, вказуючи про вчинення ним крадіжки, підтвердив факт переслідування його невідомою особою під час втечі з викраденим майном.

За наведених обставин суд дійшов правильних висновків про те, що дії ОСОБА_1, розпочаті як крадіжка з проникненням у житло, після виявлення їх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули відкритого характеру, проте були продовжені тобто переросли у грабіж.

Відповідно до вироку суду, даним висновку судово-дактилоскопічної експертизи № 61/01-357 від 05 грудня 2014 року про виявлення на місці події слідів пальців руки ОСОБА_4, законність одержання яких засуджений оспорює у касаційній скарзі, суд дав оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України. Обставин, які б ставили під сумнів належність, допустимість і достовірність висновку судово-дактилоскопічної експертизи, як доказу, не встановлено.

Крім цього, виявлення зазначених слідів підтверджувало лише перебування ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чого не заперечував і сам засуджений у своїх показаннях та у касаційній скарзі.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого та судових рішень вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у повторному вчиненні грабежу з проникненням у житло, та правильною кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 186 КК України.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Суд, як вбачається з вироку, урахував, що засуджений, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив умисний тяжкий злочин корисливої спрямованості, раніше неодноразово судимий, офіційно працевлаштований не був.

Як обставини, що пом'якшують покарання, враховано повернення потерпілій викраденого майна та наявність у ОСОБА_1 неповнолітньої дитини.

Таким чином, суд урахував ті обставини і дані про особу засудженого, на які він посилається у касаційній скарзі, та призначив ОСОБА_1 покарання, наближене до мінімальних меж санкції ч. 3 ст. 186 КК України.

Призначене засудженому покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і підстав для його пом'якшення не знаходить.

З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд, який переглянув вирок суду щодо ОСОБА_1 і виніс мотивовану ухвалу, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України, з наведенням підстав, через які апеляційну скаргу обвинуваченого визнано необґрунтованою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів підстав для задоволення скарги не вбачається, а тому, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року щодо нього ‒ відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7