А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І

У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

26.08.2014 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі прокурора ОСОБА_4 , підсудного ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , перекладача ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінальної справи за апеляційними скаргами підсудного ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2013.
Цим вироком ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Газіантеп, Туреччина, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, громадянина Туреччини, судимого: 08.09.2009 за ч.3 ст.358, ч.2 ст.332 КК України, із застосуванням ст.70 КК 4 роки позбавлення волі, визнано винуватим та призначено покарання: за ч.3 ст.332 КК України у вигляді позбавлення волі строком на сім років з конфіскацією засобів вчинення злочину та конфіскацією майна; за ч.4 ст.358 КК України у вигляді обмеження волі строком на 2 роки.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років з конфіскацією засобів вчинення злочину та конфіскацією майна.
Запобіжний захід, тримання під вартою, залишено без змін.
Початок строку відбуття ОСОБА_5 покарання постановлено рахувати з часу його затримання 08.06.2012.
Вирішено долю речових доказів:
- підроблений паспорт для виїзду за кордон громадянина Турецької Республіки серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постановлено зберігати при матеріалах справи;
- мобільний телефон «NОКІА-ХргеssМusіс» моделі 5130с-2 з чіп-карткою турецького мобільного оператора «Тurksel», який під час затримання було вилучено у ОСОБА_5 , конфісковано;
- мобільні телефони: «LG-0168» з карткою мобільного оператора «Life», номер НОМЕР_2 ; «NОКІА-Х2» без картки; «NОКІА-Е-66-1» та «NОКІА-1280» без картки, вилучені відповідно при затриманні громадян Туреччини ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та громадянина Сирії ОСОБА_13 передано за належністю.
Згідно вказаного вироку, ОСОБА_14 , у період з 30.05.2012 по 03.06.2012 за попередньою змовою групою осіб з невстановленою слідством особою на ім`я ОСОБА_15 (далі громадянин ОСОБА_16 ), з корисливих мотивів організував незаконне переправлення громадян Туреччини ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , громадян Сирії ОСОБА_13 і ОСОБА_17 через державний кордон України при наступних обставинах.
Так в середині травня 2012 року ОСОБА_14 , перебуваючи за місцем постійного проживання на території Туреччини, вступив у злочинну змову з громадянином ОСОБА_16 щодо організації незаконного переправлення ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 до країн Західної Європи транзитом через територію України.
В обов`язок ОСОБА_14 входило супроводження ОСОБА_18 з Туреччини на територію України, організація зустрічі з ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 та подальший їх супровід в прикордонно-контрольований район, тимчасове забезпечення житлом, а також безпосереднє незаконне переправлення даної групи через державний кордон України до Словаччини.
ОСОБА_14 , знаючи про те, що йому заборонено у в`їзді на територію України, маючи на меті в незаконний спосіб знову потрапити в Україну, для конспірації своїх дій замовив на території Туреччини у невстановленої слідством особи на ім`я ОСОБА_21 підроблений документ паспорт громадянина Турецької Республіки, для чого надав останньому власну фотокартку, і пізніше отримав у своє розпорядження паспорт громадянина Туреччини серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
30.05.2012 ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_22 авіарейсом сполученням «Стамбул-Одеса» прибув на територію України, де при проходженні паспортного контролю в пункті пропуску «Одеса-Аеропорт» використав даний підроблений паспорт з наявною у ньому власною фотокарткою, пред`явивши його на вищевказаний контроль. Наступного дня ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_22 залізничним сполученням «Одеса-Львів» прослідували в напрямку м. Львів.
01.06.2012 у м. Львів ОСОБА_14 зустрів ОСОБА_20 , ОСОБА_13 і ОСОБА_17 , які очікували на його прибуття з метою їх незаконно переправлення до країн Західної Європи. Дійшовши кінцевої згоди, ОСОБА_14 погодився за грошову винагороду незаконно переправити вказаних іноземців через українсько-словацький кордон, пообіцявши впритул провести їх до кордону України зі ОСОБА_23 та показати найкоротший і зручний маршрут руху в напрямку території Словаччини.
ОСОБА_14 проінструктував ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 (далі іноземці), як їм необхідно поводитись при слідуванні територією України та під час руху по території Словаччини.
Після цього ОСОБА_14 , скориставшись вдруге підробленим паспортом на ім`я ОСОБА_10 , 01.06.2012 винайняв на одну добу двомісний номер в готелі «Жокей» у м. Львів, куди того ж вечора таємно поселив супроводжуваних іноземців.
Маючи на меті дістатись із супроводжуваною групою прикордонно-контрольованого району, вранці 02.06.2012 ОСОБА_14 придбав на автовокзалі у місті Львові п`ять квитків на автобус сполученням «Львів-Мукачево», після чого разом з іноземцями прибув у місто Мукачево, наказав їм залишатись на вокзалі та очікувати на його вказівки, а сам спільно з ОСОБА_22 автобусним сполученням виїхав в м. Ужгород з метою підшукування тимчасового житла для даної групи.
Прибувши в м. Ужгород, ОСОБА_14 винайняв на одну добу житлове приміщення по вулиці Фединця, 48/6, а по прибутті з м. Мукачева розмістив іноземців у помешканні, очікуючи на сприятливий момент для незаконного переправлення на територію Словаччини.
02.06.2012, біля 23 год., дотримуючись елементів конспірації та використовуючи нічний час доби, ОСОБА_14 винайняв на пл. Корятовича приватне таксі автомобіль «Деу-Ланос», н.з. НОМЕР_3 (далі таксі), під керуванням гр. України ОСОБА_24 , домовився з водієм про доставку його та ще 4-х осіб в напрямку пункту пропуску «Малі Селменці», не повідомивши останньому про свою мету.
Водій таксі ОСОБА_24 погодився виконати дане замовлення за винагороду в розмірі 150 грн.
Біля 23 год. 30 хв. тієї ж доби ОСОБА_14 наказав іноземцям збирати свої речі та слідувати за ним до таксі, на якому разом із супроводжуваними ним іноземцями виїхав в напрямку кордону.
Одночасно ОСОБА_14 , знаючи порядок перетинання державного кордону України та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, орієнтуючись на прикордонній місцевості, знаючи з набутого в минулому злочинного досвіду про місце проходження лінії державного кордону України та маючи на меті поза пунктом пропуску незаконно переправити на територію Словаччини іноземців, супроводжував їх, повідомляючи ОСОБА_24 правильний напрямок руху на автомобілі в бік українсько-словацького кордону.
Проте, реалізувати свій злочинний намір ОСОБА_14 до кінця не зміг, оскільки 02.06.2012, біля 23 год. 40 хв., на перехресті доріг населених пунктів Тарнівці-Концово, на відстані 1 500 метрів до кордону України зі ОСОБА_23 (напрямок 323 прикордонного знаку), таксі зупинив для перевірки документів прикордонний наряд «Прикордонний патруль» від ВПС «Паладь Комарівці».
При цьому, в ході даної перевірки ОСОБА_14 втретє використав підроблений паспорт, повідомивши, що його ім`я ОСОБА_10 , однак, по прибутті 03.06.2012, о 01 год. 10 хв., на місце зупинки автомобіля оперативно-адміністративної групи від ВПС «Паладь-Комарівці», останній зізнався, що його ім`я ОСОБА_5 , після чого його та супроводжуваних ним іноземців затримано військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вказує, що вирок є незаконним, оскільки суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання підсудного, а також роз`яснення, що містить постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7.
Так, ОСОБА_14 свою вину у вчиненні злочину визнав частково, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, передбаченого ст.358 КК, як на досудовому слідстві, так і в суді, за місцем перебування характеризується позитивно, є людиною пенсійного віку.
Про вчинені ним дії дуже шкодує, усвідомив вчинення ним злочину, що не дає підстави вважати його небезпечним для суспільства, а таким, що вже став на шлях виправлення, тому щодо нього можна було не застосовувати таке суворе покарання.
ОСОБА_14 усвідомлює, що вчинені ним злочинні дії є караними, за які необхідно відбувати покарання, але вважає, що 7 років це занадто великий строк, він впевнений, що жодні обставини не стануть приводом для вчинення подібного з його боку у майбутньому.
Крім того, вказує, що матеріали справи містять наступні фактичні дані: ОСОБА_14 не працює, злочин вчинив через тяжке матеріальне становище, є іноземцем, його перебування у місцях позбавлення волі негативно вплине на його фізичне та психічне здоров`я, змінить його світосприйняття за час перебування у в`язниці в негативну сторону.
Посилаючись на це, захисник вважає, що суд мав можливість призначити підсудному покарання із застосуванням правил ст.69 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а тому просить апеляційний суд змінити вирок та пом`якшити призначене ОСОБА_14 покарання в зазначений спосіб (Т.4, а.с. 189-190).
В апеляційній скарзі та доповненні до неї підсудний ОСОБА_14 вказує, що вирок є незаконним та необґрунтованим.
Так, матеріали кримінальної справи сфальсифіковані слідчим відділом СБУ в Закарпатській області та ОСОБА_25 прикордонним загоном.
Вину свою він не визнав, оскільки в його діях не було ознак злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України
Жодних доказів його вини матеріали справи не містять, свідків в суді не допитано.
02.06.2012, коли їх було затримано прикордонниками на автодорозі Тарнівці Концово, представники адміністративно-оперативної групи Державної прикордонної служби застосували фізичне насильство та психологічний тиск відносно нього та іноземців, йому вибито 3 зуба та зламано руку, що зафіксовано в лікарні м. Чоп.
Первинні пояснення він давав під загрозою вбивства та застосування проти нього зброї працівниками прикордонної служби.
Значну кількість свідків обвинувачення складають працівники прикордонної служби, які є зацікавленими особами.
Очних ставок зі свідками з числа громадян Сирії не було.
В частині обвинувачення його за ч.4 ст.358 КК України він вину визнав. Так, 29.05.2012 він прилетів в м. Одеса з метою отримання візи Республіки Молдова. 30.05.2012 він отримав візу і повинен був виїхати в Молдову.
Крім того, його було затримано 02.06.2012, а не 08.06.2012, як це вказано у вироку, а тому строк відбування йому покарання слід рахувати з 02.06.2012.
У вироку зазначені неправдиві показання слідчого про те, що він (підсудний) власноруч написав заяву на турецькій мові (з перекладачем на українську), в якій він нібито зізнається в організації «незаконного переправлення через державний кордон України на територію Словаччини». Він зізнався лише в тому, що використовував підроблений документ, а саме свій паспорт громадянина Туреччини, тому що був депортований 16.02.2012 з України.
Також просить врахувати його похилий вік, стан здоров`я.
З цих підстав підсудний ОСОБА_5 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2013 змінити в частині призначення покарання за ч.3 ст.332 КК України, перекваліфікувати його дії на ч.2 ст.332 КК України та призначити покарання на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, із застосуванням ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку (Т.4, а.с. 189-190, 211-212).
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка просила оскаржений вирок залишити без змін, як законний і обґрунтований, а апеляцію сторони захисту без задоволення, захисника ОСОБА_6 та його підзахисного, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_14 з наведених у ній підстав, останній також просив застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2014 році», перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово підсудного, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а апеляція ОСОБА_14 частково з таких підстав.
Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 323,324, 333-335 КПК України (1960 року) дослідив у судовому засіданні всі зібрані у справі докази, всебічно, повно і об`єктивно розглянув усі обставини справи, перевірив усі доводи обвинувачення і захисту, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, сформулював у вироку обвинувачення, визнане доведеним, виклав результати дослідження і аналізу доказів, зазначив мотиви, з яких визнав пред`явлене підсудному обвинувачення доведеним, відкинув його показання в частині заперечення ним своєї вини за ч.3 ст.332 КК України, оскільки таке доведено належними і допустимими доказами, дав правильну оцінку показанням свідків, які співвідносяться між собою, вирішив усі питання, що вирішуються судом при постановленні вироку і належно вмотивував свої висновки.
Винуватість ОСОБА_14 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України ніким з учасників не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряються висновки суду першої інстанції в цій частині. Вчинення підсудним злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України знайшло своє підтвердження наступними доказами.
Так, безпосередньо допитані в суді свідки: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 підтвердили викладені в обвинувальному висновку обставини щодо супроводу підсудним іноземців до лінії державного кордону.
З оголошених у відповідності до п.2 ч.1 ст.306 КПК України (1960 року) показань свідків: ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 слідує, що ОСОБА_14 погодився за грошову винагороду сприяти цим іноземцям у незаконному, поза пунктом пропуску, переправленні їх через державний кордон України до країн Західної Європи. Після цього виконував обумовлені дії до моменту затримання їх працівниками прикордонної служби: винаймав для іноземців житло, таксі, показував маршрут руху таксисту, який їх підвозив, по прибутті до прикордонної місцевості обіцяв показати іноземцям більш зручний маршрут руху з метою їх незаконного прибуття в Словаччину, де вони мали з ним розрахуватися (Т.1, а.с. 147-151, 154-158, 161-166, 167-171).
Вимога підсудного про перекваліфікацію його дій з ч.3 на ч.2 ст.332 КК України не може бути задоволена, оскільки усі іноземці показали, що вказані дії ОСОБА_14 вчиняв саме з метою отримання від них грошової винагороди.
З цими показаннями свідків співвідносяться первинні пояснення ОСОБА_14 (Т.1, а.с. 34-36).

Доводи підсудного про застосування у його відношенні недозволених методів слідства не підтверджуються жодним доказом та спростовуються постановою слідчого військової прокуратури Ужгородського гарнізону від 14.08.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи.
Зазначені в апеляції підсудного доводи про те, що строк відбуття ним покарання слід рахувати з 02.06.2012, а не «з 08.02.2012» враховано місцевим судом у винесеній в порядку ст.ст. 409,411 КПК України (1960 року) постанові від 25.12.2013 (Т.4, а.с. 207-208), якою виправлено вказану описку.
Стаття 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 № 1185-VII (далі Закон), на яку посилається підсудний, не може бути застосована до нього, оскільки він вчинив новий умисний тяжкий злочин, маючи судимість і до нього застосовувалося умовно-дострокове звільнення від подальшого відбуття покарання постановою Богунського районного суду м. Житомира від 01.10.2010 (Т.2, а.с. 30). Згідно п. «б» ст.8 Закону амністія не застосовується до осіб, які раніше звільнялися з місць позбавлення волі умовно-достроково і знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Разом з тим колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, не в повній мірі врахував особу ОСОБА_14 , призначивши йому надто суворе покарання, не встановив жодної обставини, яка пом`якшує покарання підсудного. Так, підсудний є людиною похилого віку, визнав частково свою вину (в тому числі просив перекваліфікувати його дії з ч.3 на ч.2 ст.332 КК України), перебуває на диспансерному обліку з приводу серцевої патології та має захворювання у виді: стенокардії напруги та спокою, атеросклеротичного кардіосклерозу, міжреберної невралгії, психіатрому без психічної патології, що стверджується медичною довідкою Закарпатської УВП № 9 відділу ДПтС України в Закарпатській області. Вчинений злочин не спричинив істотної шкоди державним інтересам, оскільки був оперативно викритий правоохоронним органом.
З цих підстав апеляційний суд вважає за необхідне пом`якшити призначене ОСОБА_14 покарання із застосуванням правил ст.69 КК України, яке буде достатнім для його виправлення і попередить вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 365-367,372,373,377 КПК України (1960 року), п. 11,15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити, змінену апеляційну скаргу ОСОБА_33 частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2013 щодо ОСОБА_33 змінити в частині призначеного йому покарання за ч.3 ст.332 КК України, пом`якшивши таке, із застосуванням ст.69 КК України, до чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією засобів вчинення злочину та конфіскацією майна.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з конфіскацією засобів вчинення злочину та конфіскацією майна.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно з моменту її оголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили, а засудженим, що перебуває під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді: