Справа № 135/132/15-к
Провадження у справі № 1-в/135/9/15
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.02.2015 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника адміністрації Ладижинській ВК № 39 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_5 про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Турбів Вінницької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, раніше судимого:

10.10.1975 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 1 ст. 141 КК України (в редакції 1960 р.) до 1 року позбавлення волі. Звільнений 02.08.1976 року;

19.01.1977 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 р.) до 3 років позбавлення волі. Звільнений 06.11.1980 року по відбуття строку покарання;

02.03.1981 року Бердичівським міським судом Житомирської області за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 р.) до 5 років позбавлення волі;

17.09.1986 року Знам`янським районним судом Кіровоградської області за ч. 2 ст. 229-6, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ст. 42 КК України (в редакції 1960 р.) до 8 років позбавлення волі;

13.03.1996 року Вінницьким обласним судом за ч. 3 ст. 142, ст. 93 п. «А», «З», ст. 42, ч. 3 ст. 222 КК України (в редакції 1960 р.) до 15 років позбавлення волі. 08.01.2002 року постановою Бердичівського міського суду Житомирської області у зв`язку з приведенням вироку у відповідність до чинного законодавства, змінено кваліфікацію на ч. 3 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 263 КК України, в іншій частині вирок залишено без змін;

20.04.2006 року Бердичівським міським судом Житомирської області звільнений умовно-достроково, невідбутий строк 3 роки 5 місяців 2 дні;

04.12.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 190 ст. 70, ст. 71 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, -

В С Т А Н О В И В:
Захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить вирішити питання про можливість умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі.

На обґрунтування клопотання повідомив, що ОСОБА_4 вироком Ленінського районного суду м. Вінниці засуджений за ч. 4 ст. 190 Кк України до 8 років позбавлення волі. Злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України є особливо тяжким. На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в Ладижинській ВК № 39. На дату подання клопотання ОСОБА_4 відбув покарання у виді 7 років 6 місяців 7 днів. Три четвертих строку покарання він відбув 21.07.2013 року. Вважає, що відповідно до ч.2 ст.81 КК України засуджений ОСОБА_4 має право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, так як він відбув більше трьох чвертей строку покарання за умисний особливо тяжкий злочин та своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Крім того, в нього є хвора мати, яка є інвалідом 2-ї групи та потребує догляду.

Розглянувши клопотання, матеріали особової справи, заслухавши думку прокурора, який заперечив щодо задоволення клопотання, представника адміністрації Ладижинській ВК № 39, пояснення засудженого ОСОБА_4 та його захисника, суд вважає, що клопотання належно не обґрунтоване, а тому не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.154 КВК України щодо засудженого, до якого може бути застосоване умовно дострокове звільнення, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Частиною 1 ст. 539 КПК України закріплено право звертатися з клопотанням (поданням) до суду не тільки органу або установі виконання покарань, але й прокурору, засудженому, його захиснику, законному представнику, а також іншим особам, установ або органів, у випадках, встановлених законом.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах повинні застосовуватись положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Крім того, відповідно до принципу законності, встановленому у ч.3 ст.9 КПК України, закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому кодексу.

З клопотанням до суду про умовно-дострокове звільнення звернувся захисник ОСОБА_5 , що не суперечить положенням ч.1 ст.539 КПК України, які повинні застосовуватись в даному випадку, з урахуванням дії закону в часі за принципами законності та пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Статтею 81 КК України встановлено, що до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі за умисний особливо тяжкий злочин, після фактичного відбуття ними не менше трьох чвертей строку покарання, за умови, що вони сумлінною поведінкою і ставленням до праці доведуть своє виправлення, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 відбуває покарання у виді 8 років позбавлення волі за умисні особливо тяжкі злочини.

Початок строку відбування покарання - 21.07.2007 року, кінець строку 21.07.2015 року.

На момент надходження вказаного клопотання на розгляд до суду, засуджений ОСОБА_4 фактично відбув 7 років 6 місяці 8 днів покарання у виді позбавлення волі, що становить більше трьох чвертей строку призначеного йому покарання. Але за цей час він не довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці, оскільки він не працював в установі відбування покарань та неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Раніше ОСОБА_4 звільнявся умовно-достроково від відбування покарання за попереднім вироком, однак знову вчинив нові умисні злочини протягом невідбутої частини покарання, чим не виправдав висловлену йому довіру.

Ці факти стверджуються сукупністю доказів.

З вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.12.2009 року видно, що ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуте покарання за вироком Вінницького обласного суду від 13.03.1996 року, згідно якого його засуджено (із зміненою кваліфікацією відповідно до чинного кримінального закону) за ч. 3 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 263 КК України, та призначено остаточну міру покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

З характеристики засудженого ОСОБА_4 , затвердженої 06.02.2015 року начальником Ладижинської ВК № 39, видно, що засуджений за період перебування у Ладижинській ВК № 39 (з 14.07.2010 року) зарекомендував себе негативно, неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності. Адміністрацією установи не заохочувався. На виробництві не працевлаштований, ініціативи про працевлаштування не проявляє.

З довідки по особовій справі засудженого від 06.02.2015 року видно, що протягом останнього року засуджений ОСОБА_4 5 разів мав дисциплінарні стягнення, зокрема: 12.02.2014 року, 28.02.2014 року, 25.03.2014 року, 22.07.2014 року, 23.01.2015 року. Заходи заохочення до нього не застосовувались.

З вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.12.2009 року видно, засуджений ОСОБА_4 раніше звільнявся умовно-достроково (20.04.2006 року Бердичівським міським судом Житомирської області).

Суд приймає ці докази до уваги, так як вони зібранні з дотримання норм КПК України, не суперечать один одному.

Суд не приймає до уваги твердження засудженого та його захисника про те, що в засудженого є хвора мати, яка є інвалідом 2-ї групи та потребує догляду, оскільки дані обставини не є підставою для умовно-дострокового звільнення особи від відбування покарання.

Таким чином, доводи засудженого та його захисника з приводу наявності достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання є необгрунтованими.

За таких обставин суд вважає, що хоча ОСОБА_4 і відбув 3/4 призначеного судом строку покарання, але свого виправлення не довів, а тому застосування до нього умовно-дострокового звільнення є недоцільним. В зв`язку з чим в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід відмовити.

Керуючись ст. 539 КПК України, 81 КК України суд,
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 , засудженого 04.12.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 190 ст. 70, ст. 71 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 діб з дня її оголошення до апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

Суддя: