Дата документу Справа № 323/2947/13-к

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Єд. унікальний № 323/2947/13-к
№ пров. 11-кп / 778/ 313/15 Головуючий в 1-й інст. - ОСОБА_1
Категорія - ст. 121,ч.2 ККУ Доповідач в 2-й інст. - ОСОБА_2

25 березня 2015 року судова палата з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

адвоката - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

засудженого - ОСОБА_9 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 , а також адвоката ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_9 ,

на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гур`єв, Казахстан, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ; мешканця АДРЕСА_2 ; раніше не судимого;

- засуджено за ч.1 ст. 119 КК України до покарання у вигляді 4 років обмеження волі.

Питання про запобіжний захід щодо засудженого до набрання вироком законної сили судом не вирішувалося, строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування матеріальної шкоди 5063, 63 гр., моральної шкоди - 3000 гр., в іншій частині позову відмовлено.

Як вбачається зі змісту вироку, ОСОБА_9 визнаний судом винним у вбивстві з необережності потерпілого ОСОБА_12 за наступних обставин.

17 червня 2014 року близько 19 години ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання в будинку АДРЕСА_1 , діючи на грунті сварки, виниклої під час спільного вживання спиртних напоїв з потерпілим ОСОБА_12 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, наніс йому численні удари кулаками по голові і обличчю.

Після того, як протиправні дії ОСОБА_9 були припинені втручанням ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ОСОБА_12 покинув дім і став виходити з двору, висловлюючись на адресу ОСОБА_9 нецензурною лайкою.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_9 наздогнав потерпілого на узбіччі проїзної частини дороги навпроти свого двору і продовжив наносити ОСОБА_12 удари кулаками в область обличчя, від яких потерпілий спиною впав на землю. Бажаючи довести до кінця свій умисел на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 сів на ОСОБА_12 зверху і продовжив наносити йому множинні удари кулаками обох рук по голові і обличчю потерпілого.

В результаті падіння потерпілого спиною на землю йому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді поєднаної закритої тупої травми шиї з розривами міжкісної зв`язки і передньої подовжної зв`язки між 5,6,7 шийними хребцями, перелому остистого відростка 6-го шийного хребця, осколкового перелому заднього півкільця і тіла 6-го шийного хребця з компресією, крововиливами під оболонки, забоєм спиного мозку, висхідним набряком головного мозку на даному рівні, що ускладнив розвиток набряку спиного мозку, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер у Запорізькій обласній лікарні.

Своїми умисними діями ОСОБА_9 вчинив убивство через необережність потерпілого ОСОБА_12 .

В своїй апеляції потерпіла ОСОБА_8 вважає вирок суду в частині перекваліфікації дій засудженого з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України, а також в частині розв`язання її цивільного позову про відшкодування моральної шкоди незаконним, посилаючись на те, що висновки суду є суперечливими і не відповідають фактичним встановленим судом обставинам злочину, просить вирок скасувати і повернути справу на новий судовий розгляд.

В апеляційній скарзі процесуального прокурора в даному кримінальному провадженні також порушується питання про скасування вироку і винесення нового вироку з тих підстав, що висновки суду щодо необережного спричинення ОСОБА_9 смерті потерпілому ОСОБА_12 не відповідають фактичним встановленим судом обставинам в їх сукупності та є однобічними, оскільки суд не зазначив в своєму вироку, чому приймає до уваги одні докази і відкидає інші, що призвело до незаконної та необгрунтованої перекваліфікації дій засудженого з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України, тобто, до застосування кримінального закону, який не підлягав застосуванню, тому просить новим вироком визнати ОСОБА_9 винним за ч.2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_9 , вважає вирок в частині призначеного останньому покарання надто суворим, просить його змінити і застосувати щодо засудженого положення ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, доводи прокурора, пояснення потерпілої, які підтримали свої апеляції та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника засудженого, доводи адвоката та пояснення ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу захисника і заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, перевіривши доводи всіх апеляцій, судова колегія вважає, що апеляційна скарга процесуального прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 підлягає повному задоволенню, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_11 не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обгрунтованим та мотивованим.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 зазначеним вимогам кримінального процесуального закону відповідає лише частково.

З обвинувального акту в даному кримінальному провадженні вбачається, що відносно ОСОБА_9 органом досудового розслідування було висунуто обвинувачення в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті, тобто, у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Вказане обвинувачення знайшло своє повне підтвердження доказами, які належним чином були досліджені в судовому засіданні, проте в судовому вироку їм була надана неправильна правова оцінка, що, в свою чергу, призвело до неправильної юридичної кваліфікації дій ОСОБА_9 та призначення йому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його ступіню його громадської небезпеки.

Так, визнавши встановленим той факт, що умисел ОСОБА_9 був направлений на заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, що в повній мірі відповідає фактичним встановленим судом обставинам, суд першої інстанції без достатніх підстав дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_9 щодо наслідків у вигляді смерті потерпілого є необережною, тобто, його дії слід кваліфікувати, як вбивство потерпілого з необережності, що не відповідає дійсності.

Так, з обставин, визнаних судом доведеними, вбачається, що ОСОБА_9 умисно побив потерпілого ОСОБА_12 , якому наніс численні удари кулаками рук в область голови і обличчя, при цьому звалив його на землю, сів зверху і продовжив наносити потерпілому удари в область голови, чим спричинив йому численні тілесні ушкодження.

Ці фактичні обставини злочину підтверджуються насамперед поясненнями самого ОСОБА_9 , поясненнями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , які були безпосередніми очевидцями цього побиття, і ніким з учасників судового процесу не заперечуються.

З висновків судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_12 вбачається, що смерть останнього настала внаслідок поєднаної закритої тупої травми шиї з розривами міжкісних зв`язок, переломів шийних хребців, набряків головного і спиного мозку ( т.2, а.с. 32-36).

З висновків додаткової судово-медичної експертизи № 3408 від 04.08.2014 року ( т.2, а.с. 82) вбачається, що закрита тупа травма хребта в шийному відділі виникла внаслідок перерозгинання хребта на данному рівні. Не виключена можливість виникнення даної травми в результаті ударів ОСОБА_9 в область обличчя потерпілому ОСОБА_12 і така можливість внаслідок падіння потерпілого ОСОБА_12 на землю є малоймовірною.

Незважаючи на такий висновок судово-медичного експерта, тобто, фахівця в своїй галузі, суд першої інстанції вказану малоймовірність, тобто, можливість, яка фактично дорівнює нулю, визнав за факт, дійшовши хибного висновку про те, що тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до його смерті, потерпілий ОСОБА_12 отримав внаслідок падіння на землю, а не внаслідок побиття його ОСОБА_9 .

Проте, суд першої інстанції при цьому не взяв до уваги докази, які були також досліджені ним в судовому засіданні та які в повній мірі спростовують його висновки.

Так, з відеозапису слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 , вбачається, що покриття у місці падіння потерпілого на землю - грунт, ділянка місцевості рівна, будь-які нерівності, ями, горби, каміння, елементи асфальтного, бетонного покриття відсутні (т.2, л.д. 79).

В той же час, з обставин самого злочину, які суд визнав доведеними, також вбачається, що ОСОБА_9 протягом тривалого часу наносив потерпілому численні удари кулаками саме в область голови і обличчя, причому, наносив їх в такому положенні, при якому потерпілий був позбавлений можливості пручатися, вивертатися чи іншим чином уникати спрямованих на його адресу ударів.

За таких обставин, а також враховуючи характер тілесних ушкоджень в області шиї та хребта в ділянці шиї потерпілого, які мають численний і різноманітний характер, висновки суду про те, що ці травми шиї і хребта, що спричинили смерть ОСОБА_12 , він отримав внаслідок падіння на землю, виглядають вкрай непереконливо.

Вирок суду містить і інші суперечливості, які є неприпустимими.

Так, визнавши доведеним обвинувачення в тій частині, що ОСОБА_9 мав умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_12 саме тяжких тілесних ушкоджень, тобто, діяв з прямим умислом, суд в той же час зазначив, що у відношенні до наслідків своїх умисних діянь у вигляді смерті потерпілого вина ОСОБА_9 є необережною, що відповідає засадам кримінального права. Проте в цьому випадку суд повинен був зазначити той факт, що ОСОБА_9 не усвідомлював можливості настання таких наслідків, підтвердивши свої висновки відповідними доказами, а також визначити характер необережної вини, - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість, чого судом зроблено не було.

В той же час, характер дій ОСОБА_9 , який протягом певного часу наносив потерпілому численні удари кулаками в життєво важний орган - обличчя і голову, дає переконливі підстави для висновку про те, що ОСОБА_9 повинен був усвідомлювати та усвідомлював можливість настання наслідків у вигляді смерті потерпілого і ставився до цього байдуже, тобто, його дії підпадають під ознаки ч.2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть.

Судова колегія також вважає за необхідне звернути увагу і на те, що текст вироку суду першої інстанції не відповідає також вимогам ст. 374 КПК України щодо змісту судового вироку, оскільки останній містить в собі викладення повних текстів окремих статей КК та КПК України замість приведення мотивів своїх висновків з посиланням на положення цих статей в разі необхідності, що лише захаращує зміст вироку і значно утруднює його належне сприймання.

Крім того, вирішуючи питання про обгрунтованість цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала на відшкодуванні їй моральної шкоди в сумі 10 000 гривень, мотивуючи позов в цій частині значними моральними стражданнями внаслідок смерті її рідного брата ОСОБА_12 , суд задовольнив його частково в сумі 3 000 гривень, проте переконливих мотивів прийняття саме такого рішення у вироку не навів, обмежившись лише посиланням на завищеність, на його думку, заявленої суми, з чим також погодитися не можна.

За таких обставин вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 в частині кваліфікації його дій, призначеного покарання, а також в частині розв`язання цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування їй моральної шкоди не можна визнати законним та обгрунтованим, тому в цій частині він підлягає скасуванню з винесенням нового вироку.

З урахуванням зазначених вище доказів, які належним чином були досліджені в судовому засідання, що не заперечувалося ніким з учасників даного судового процесу, судова колегія вважає доведеною винність ОСОБА_9 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, отже, кваліфікує дії підсудного за ч. 2 ст. 121 КК України.

Обираючи ОСОБА_9 покарання, судова колегія у відповідності до вимог ст. 65 КК України вважає за необхідне взяти до уваги той факт, що ним скоєний тяжкий за характером злочин, в стані алкогольного сп`яніння, що судом у відповідності до вимог ст. 67 КК України визнається обставиною, яка обтяжує покарання, і вважає за необхідне призначити підсудному покарання, яке пов`язане з ізоляцією його від суспільства.

В той же час, судова колегія вважає за необхідне взяти до уваги конкретні обставини даного злочину, які свідчать про те, що сварка між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_12 в певній мірі виникла також і з вини самого потерпілого, що підтвердили суду свідки цієї сварки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також взяти до уваги дані про особистість ОСОБА_9 , який раніше не судимий, свою вину визнав, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, 2011 року народження, призначивши йому мінімальний строк позбавлення волі, передбачений санкцією ч.2 ст. 121 КК України.

З викладених вище причин апеляційна скарга адвоката ОСОБА_11 щодо надмірної суворості призначеного ОСОБА_9 покарання є необгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Враховуючи також ступінь моральних страждань потерпілої ОСОБА_8 , викликаних вже самим фактом загибелі її брата ОСОБА_12 , судова колегія вважає заявлену нею суму 10 000 гривень у відшкодування цих моральних страждань відповідною обставинам справи, майновому і сімейному стану підсудного, а також загальним засадам розумності і справедливості, тому вважає за можливе задовольнити її позов в цій частині в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, судова колегія

З А С У Д И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити, апеляційну скаргу процесуального прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2014 року щодо ОСОБА_9 в частині кваліфікації його дій, призначеного покарання, а також в частині розв`язання цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, скасувати.

Визнати ОСОБА_9 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 7 ( семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування їй моральної шкоди 10 000 гривень.

В решті вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2014 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьх місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3