Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Верховного Суду України у складі:
головуючого-судді
суддів
Кравченка К.Т., Мороза М.А.
розглянула у судовому засіданні у м. Києві 12 квітня 2007 року кримінальну
справу за касаційними скаргами засудженої ОСОБА_1, її захисника ОСОБА_2 та
касаційним поданням першого заступника прокурора Івано-Франківської області на
вирок Снятинського районного суду
Івано-Франківської області від 8 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного
суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2006 року.

Вироком місцевого суду

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження,

уродженку АДРЕСА_1

Верховинського району та

жительку АДРЕСА_2 Снятинського
району

Івано-Франківської області,

судимості не має,

засуджено:

- за ч.1 ст.162 КК України до
штрафу 1 700 грн.;

- за ч.1 ст.185 КК України до
штрафу 850 грн.;

- за ч.1 ст.296 КК України до
штрафу 8 500 грн.

На підставі ст.70 КК України ОСОБА_1 за
сукупністю злочинів призначено штраф 8 500 грн.

На підставі п.”б” ст.1 Закону
України “Про амністію” від 31 травня 2005 року ОСОБА_1 звільнено від
призначеного покарання.

Постановлено стягнути із засудженої
ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 3 435
грн.

Як визнав суд, 24 квітня 2005 року,
приблизно о 23 годині, ОСОБА_1, прийшла до будинку ОСОБА_3, що у АДРЕСА_2
Снятинського району Івано-Франківської області, де з хуліганських спонукань,
грюкала у вікно будинку потерпілої та розбила віконне скло. Коли потерпіла
втекла, ОСОБА_1 через розбите скло віконної рами, незаконно проникла до житла
ОСОБА_3, звідки таємно викрала телевізор вартістю 375 грн. та гроші у сумі 3
000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16 серпня 2006 року апеляції засудженої та її
захисника залишені без задоволення, а вирок Снятинського районного суду
Івано-Франківської області від 8 червня 2006 року - без зміни.

У касаційних скаргах ОСОБА_1 та її
захисник ОСОБА_2, не оспорюючи правильність рішення суду щодо визнання винною
та засудження ОСОБА_1 за ч.1 ст.162 КК України, просять судові рішення в
частині засудження ОСОБА_1 за ч.1 ст.296 та ч.1 ст.185 КК України скасувати, а
справу в цій частині закрити, а потерпілій відмовити у задоволенні її
цивільного позову. Засуджена та її захисник вважають, що у справі допущено
необ'єктивність, однобічність та неповноту дослідження доказів, а висновок суду
в оскаржуваній частині - не відповідає фактичним обставинам справи.

У касаційному поданні прокурор, не
оспорюючи правильність встановлення фактичних обставин справи та кваліфікації
злочинних дій ОСОБА_1, просить судові рішення щодо неї скасувати, а справу
провадженням закрити на підставі акту амністії.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарг та касаційного подання, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення касаційних подання та скарг засудженої і захисника.

Висновок суду щодо доведеності
винності ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за які її засуджено стверджується
сукупністю доказів зібраних у справі є обґрунтованим і правильним.

Доводи засудженої та її захисника
про відсутність у діях ОСОБА_1 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296 та ч.
1 ст. 185 КК України, не можна визнати підставними.

На обґрунтування свого висновку
щодо вчинення засудженого хуліганських дій та викрадення грошей суд навів
показання потерпілої, яка в деталях повідомила про злочинні дії ОСОБА_1, які
виразилися у криках у пізній час, побитті віконного скла. Оскільки дії винної
були агресивнимиОСОБА_3 вимушена була втекти з хати залишивши вхідні двері не
зачиненими.

Потерпіла стверджувала, що ранком,
коли вона повернулася додому, то виявила відсутність телевізора і грошей.

Суд також взяв до уваги показання
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дані, що є у протоколі огляду місця події.

Показання потерпілої та свідків є
послідовними й узгоджуються із іншими доказами у справі. Підстав вважати,
щоОСОБА_3 та ОСОБА_4 обмовили винну, не знайдено.

Суд належним чином умотивував своє рішення
і воно є переконливим.

Законність й обґрунтованість
рішення суду першої інстанції було предметом перевірки апеляційного суду, який
також не знайшов підстав для задоволення скарг засудженої і її захисника.

Що стосується доводів, наведених у
касаційному поданні прокурора, то колегія суддів не може погодитися із ними.

Посилання прокурора на те, що суд
повинен був закрити справу не постановлюючи вирок і не призначаючи покарання,
не можна визнати обґрунтованим.

Як убачається зі справи, ОСОБА_1
лише у судовому засіданні, не визнаючи себе винного за ч. 1 ст. 296 та ч. 1 ст.
185 КК України, просила застосувати до неї амністію лише за злочин передбачений
ч. 1 ст. 162 КК України.

Застосування судом амністії, і
зокрема, п. «б» ст. 1 закону на підставі якого ОСОБА_1 було звільнено від
покарання, ніяким чином не вплинуло на правильність прийнятого рішення щодо
винної.

Не вбачається підстав для
задоволення скарг і подання, керуючись ст. 394 КПК України колегія
суддів,

у х в а л и л а:

у задоволенні касаційного
подання прокурора, а також касаційних скарг засудженої ОСОБА_1 та захисника
ОСОБА_2- відмовити.

Судді:

Селівон О.Ф. Кравченко К.Т.
Мороз М.А.