АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/143/15 Справа № 709/3595/13-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з вищою освітою, не одружений, працює майстром будівельних та монтажних робіт в ТОВ «БК «АРХІТЕК-БУД-СЕРВІС», раніше не судимий,

визнаний невинуватим, у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправданий,

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 09.03.2013 року близько 23 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки "Chevrolet Aveo TC58U", р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в с. Малі Канівці Чорнобаївського району Черкаської області по проїзній частині вул. Леніна зі сторони смт. Чорнобай в напрямку с. Великі Канівці Чорнобаївського району Черкаської області, порушив вимоги п.п. 2.3б, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, проявив неуважність, перевищив дозволену в населеному пункті швидкість 60 км/год та рухався згідно з висновком судової-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 11804/12624/13-52 від 26.11.2013 року зі швидкістю близько 74 км/год., не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну в момент виходу пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на проїзну частину вулиці Леніна, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого транспортного засобу та скоїв наїзд на останнього.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 76 від 18.04.2013 року смерть потерпілого ОСОБА_12 настала від черепно-мозкової травми з крововиливами під тверду мозкову оболонку, під м`які мозкові оболонки, з забоєм головного мозку, саднами, синцями обличчя. При дослідженні трупа виявлені наступні ушкодження: садна правої кисті, лівої ступні, обох гомілок, спини, синці правого стегна, які носять ознаки тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості; закритий перелом лівої малогомілкової кістки, який носить ознаки тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості; травма голови, органів черевної порожнини, відкритий перелом великогомілкової кістки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості, в зв`язку з небезпекою для життя. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів до настання смерті при дорожньо-транспортній пригоді.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля "Chevrolet Aveo TC58U", р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_8 , а саме вимог п.п. 2.3б, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4 ПДР України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанні наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 .

Дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2014 року ОСОБА_8 визнано невинуватим, у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і виправдано. Запобіжний захід, обраний ОСОБА_8 у виді особистого зобов`язання, скасовано.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, представником потерпілої, потерпілою ОСОБА_9 , прокурором у кримінальному провадженні подані апеляційні скарги.

Представник потерпілої ОСОБА_10 у поданій апеляційній скарзі вказує, що вирок суду є необґрунтований, не підтверджений доказами, а в силу цього є незаконним і підлягає скасуванню. Представник указує, що судом поверхово та неповно розглянуто кримінальне провадження, дано неправильну оцінку доказам. Також суд обійшов своєю увагою заявлений у справі цивільний позов, який необхідно задовольнити в повному обсязі, оскільки він об?єктивно підтверджується матеріалами кримінального провадження, наданими квитанціями, чеками, договорами. Просить поновити судове слідство, в ході якого надати доручення органу досудового розслідування провести слідчі експерименти зі свідками у справі та підозрюваним ОСОБА_8 по обставинам ДТП щодо встановлення: як саме йшов по лівій смузі дороги ОСОБА_12 , як розміщувався на ній, з якої саме точки він почав переходити дорогу на праве узбіччя і який при цьому пройшов шлях до місця наїзду; де знаходився в цей час автомобіль Шеврове, н/з НОМЕР_1 . Також під час слідчого експерименту необхідно встановити фактичну видимість елементів дороги на місці ДТП та відстань, на якій водій міг побачити групу пішоходів на проїзній частині саме в тих умовах і період доби і саме з місця водія аналогічного автомобіля. По результатам вирішити питання про призначення повторної судово-автотехнічної експертизи, головним питанням якої повинно бути наявність технічної можливості у водія ОСОБА_8 уникнути наїзду шляхом гальмування при виникненні небезпеки в момент можливості побачити пішохода ОСОБА_12 , який був в стані алкогольного сп`яніння. За результатами поновленого судового слідства представник потерпілої просив ухвалити рішення про скасування вироку Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08.12.2014 року та винести новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 . У судовому засіданні представник уточнив вимоги апеляційної скарги, підтримавши позицію прокурора щодо необхідності скасування вироку з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Потерпіла ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить перевірити всі наявні докази у справі та скасувати вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області як незаконний; ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами. Задовольнити цивільний позов ОСОБА_9 , стягнувши з ОСОБА_8 на її користь 29 000 грн. матеріальної та 100 000 грн. моральної шкоди.

Не погодившись з вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду першої інстанції скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також неповнотою судового розгляду, а саме необґрунтованим виправданням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України. Кримінальне провадження просить направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, не виконавши вимоги закону, поверхово підійшов до досліджень обставин вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину та побудував своє рішення на суперечливих, неперевірених достатньо доказах. Так, у своєму рішенні суд вказав, що досліджені письмові докази, оцінка належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також покази допитаних у справі свідків не підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, вважає прокурор, така думка суду є хибною, оскільки вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами, а саме: протоколом огляду місця ДТП від 10.03.2013 року, де вказано, що ДТП відбулося в с. Малі Канівці Чорнобаївського району Черкаської області по вул. Леніна в темну пору доби; проїзна частина - дорожнє покриття асфальтобетонне, обледеніле, покрите снігом, пряма, горизонтального профілю, загальною шириною 7 м для руху транспортних засобів в двох напрямках; ширина однієї смуги 3,5 м; місце наїзду на пішохода знаходилося на відстані 48,3 м від початку зафіксованого на план-схемі віл 10.03.2013 року довшого сліду гальмування лівих коліс автомобіля Шеврове, н. з. НОМЕР_1 ; автомобіль Шевроле, н/з НОМЕР_1 , яким керував під час ДТП ОСОБА_8 , перед початком гальмування рухався прямо по осьовій лінії на відстані 1,9 м від правого узбіччя; наїзд на пішохода здійснив середньою частиною автомобіля (ширина 1.75м); місце наїзду знаходиться на відстані 1,6 м від правого узбіччя; зупинився автомобіль після наїзду на правому узбіччі (схема до протоколу огляду місця ДТП); на місці ДТП спарені сліди гальмування автомобіля Шеврове, н/з НОМЕР_1 , зі зміщенням вправо по ходу руху автомобіля від роздільної смуги проїзної частини до узбіччя; слід лівого заднього колеса 105.2 м., правого заднього колеса 104,0 м; з початку зафіксованих слідів гальмування автомобіль Шеврове, н/з НОМЕР_1 , що рухався на відстані 1,9 м від правого узбіччя, почав зміщуватися вправо до відстані 0.7 м від правого узбіччя в момент наїзду на пішохода (1,6-0,9=0,7м); тіло пішохода ОСОБА_12 після наїзду відкинуло на відстань 39.6 м, де відповідно схеми до протоколу огляду місця ДТП знаходиться пляма рідини бурого кольору, схожої на кров.

Прокурор вказує, що в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: висновок судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 11804/12624/13-52 від 26.11.2013 року, у зв`язку з використанням експертами незареєстрованої методики. Однак, судом не перевірено належним чином в судовому засіданні вказані обставини. Крім цього, відповідно до п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.01.1988 року, визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження) належить до компетенції експерта.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. В ході судового розгляду, вказує прокурор, суд однобічно проводив перевірку та дослідження доказів, в порушення п. 23 ППВСУ № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов ПВСУ з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» не вжив заходів до можливості збирання додаткових доказів.

Таким чином, в порушення п. 3 ч. 3 ст. 56 КПК України 22.10.2014 року було упереджено відмовлено у задоволенні клопотання представника потерпілого та прокурора про призначення додаткової комплексної автотехнічної та судово-медичної експертизи з урахуванням даних матеріалів кримінального провадження та даних слідчого експерименту за участю водія, який не було проведено ні в ході досудового розслідування, ні під час судового слідства, чим порушено права потерпілого, позбавивши його участі у безпосередній перевірці доказів.

Вихідні дані експертам надавались лише на підставі огляду місця події, показів свідків та даних слідчого експерименту за участю свідків, який проведено влітку через 4 місяці після ДТП, що не відповідало умовам, при яких сталася дорожньо-транспортна пригода. Слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_8 не проводився, а тому обґрунтованість та об`єктивність всіх висновків експертів піддається сумніву. Таким чином, судом не в повному обсязі перевірено обставини, які підтверджують та спростовують винуватість ОСОБА_8 .

Вказане свідчить, на думку прокурора, про неповноту судового розгляду, що є порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України, відповідно до якого неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Враховуючи викладене, вважаючи, що суд не встановив фактичні обставини справи та легковажно поставився до показів свідків та до результатів проведених слідчих дій, прокурор в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду першої інстанції, справу направити на новий судовий розгляд.

У судовому засіданні представник потерпілої, потерпіла ОСОБА_9 , прокурор підтримали апеляційні скарги з мотивів, які в них наведені. Просили їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник просили відхилити апеляційні скарги й залишити вирок суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було проведене часткове судове слідство в частині допитів обвинуваченого, потерпілої, вивчення окремих матеріалів кримінального провадження.

ОСОБА_8 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції показав, що 09 березня 2013 року пізно вечором він виїхав разом зі своїм племінником на автомобілі зі свого дому і поїхав з с. Малі Канівці у напрямку до с. Великі Канівці. Був тверезий. Минаючи кінець села, він побачив групу людей, які йшли посеред дороги. Він посигналив, зменшив швидкість. Група людей зійшла на ліве узбіччя. При наближенні до цих людей він побачив, як один чоловік раптово почав переходити дорогу з лівого узбіччя на праве перед його машиною. Хтось з присутніх намагався затримати його за рукав, однак це не вдалося. Він вирвався і побіг на інший край дороги. Побачивши це, він негайно загальмував. Однак, оскільки дорога була слизькою, зупинити автомобіль він не встиг й відбулося зіткнення. Ударившись об капот і лобове скло, хлопець деякий час проїхав на даху автомобіля. Коли автомобіль остаточно зупинився, він впав збоку від машини. Після цього він ( ОСОБА_8 ) з племінником підбігли до потерпілого, який важко дихав. Від нього відчувався запах алкоголю. Хтось із компанії молодих людей викликав швидку допомогу, яка забрала потерпілого, а також і його самого, оскільки у нього дуже підвищився тиск. Травм він під час ДТП не отримав. Пізніше він довідався, що потерпілий через кілька днів у лікарні помер. Вину свою не визнає. Вказує, що ДТП трапилося з вини пішохода. Він їхав по своїй смузі руху зі швидкістю близько 50 км/год. Вказав, що він неодноразово вибачався перед матір`ю загиблого, давав гроші на його лікування. Вказав, що слідчий експеримент за його участю на досудовому слідстві не проводився, хоча він та його захисник неодноразово просили про це, однак вихідні дані останньої експертизи, проведеної судом першої інстанції, відповідають його баченню події.

Потерпіла ОСОБА_9 (мати загиблого) у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції показала, що 09 березня 2013 року близько 23 години 00 хвилин вона повернулася додому з роботи. Їй зателефонував син і повідомив, що перебуває у клубі в с. Малі Канівці й скоро буде йти додому. Через деякий час їй зателефонували і повідомили, що сина збив автомобіль. Вона подзвонила своєму знайомому на прізвище ОСОБА_13 і попросила його відвезти її до місця ДТП. Коли вони прибули на місце ДТП, сина вже забрала швидка допомога. Вона поїхала в лікарню, де в реанімаційному відділенні лежав її син. Лікарі надали їй список ліків, які треба придбати. У лікарні також був ОСОБА_8 , який розмовляв телефоном з ОСОБА_14 і просив його щось забрати з його машини. До неї він не підходив, а її знайомому ОСОБА_13 казав, що їхав зі швидкістю близько 60 км/год. ЇЇ син був в комі, важко дихав. На наступний день до сина викликали медиків з м. Черкаси, які робили йому операцію. На третій чи четвертий день після ДТП ОСОБА_8 з батьком приїздив до неї додому, просив вибачення. Батько дав їй 500 грн. на ліки. На сьомий день після ДТП син помер. Вона почала готуватися до поховання. Її менший син ОСОБА_15 казав їй, що батько ОСОБА_8 ще раз приїжджав, дав йому ( ОСОБА_15 ) 600 грн. на поховання. Таким чином, вона отримала всього 1100 грн. й нічого більше. Через деякий час після поховання до неї приїжджали батько і мати ОСОБА_8 , пропонували оплатити пам`ятник на могилі сина на суму не більше 15 000 грн., однак просили при цьому написати заяву про відмову від будь-яких претензій до сина. Вона відхилила цю пропозицію. Зі слів одного з друзів сина вона знає, що компанія йшла по дорозі, й її син йшов приблизно посередині дороги. При наближенні автомобіль посигналив, й всі відішли на ліве узбіччя, а її син пішов праворуч від центру дороги, де й сталося зіткнення.

Також в суді апеляційної інстанції були досліджені окремі матеріали кримінального провадження, зокрема:

- дані протоколу огляду місця ДТП від 10 березня 2013 року з планом-схемою і таблицею зображень (Т-1, а.с. 49-57);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 22 серпня 2013 року за участю свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , де свідок ОСОБА_16 вказує, що вони йшли по лівій стороні проїзної частини вул. Леліна наприкінці с. Малі Канівці. ОСОБА_12 йшов крайнім з правої сторони. При наближенні до них водій автомобіля подав звуковий сигнал. Почувши сигнал, їхня компанія зійшла лівіше на узбіччя, а ОСОБА_12 почав в темпі повільної ходи, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння, переходити проїзну частину на інший правий бік, де й трапився наїзд. Свідок ОСОБА_17 погоджується з показами свідка ОСОБА_16 (Т-1, а.с. 192);

- дані висновку експерта № 4/280 від 28 серпня 2013 року, де вказано, що водій ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, й дії водія на порушення ПДР перебувають у причинному зв`язку з наслідками ДТП (Т-1, а.с. 204-207). У судовому засіданні всі учасники кримінального провадження погодилися з тим, що цей висновок експерта не міг бути визнаний судом першої інстанції як належний доказ, що суд першої інстанції обґрунтовано й зробив, оскільки експерту були надані недостовірні вихідні дані для експертизи, зокрема було вказано, що дорожнє покриття на місці ДТП було оброблене мінеральними матеріалами, тоді як це не відповідає дійсності згідно з даними листа начальника філії Чорнобаївської РАД від 18 жовтня 2013 року (Т-2, а.с. 72);

- дані висновку автотехнічної експертизи № 2042-АТ/13-23 від 07 жовтня 2013 року, проведеної за ініціативою захисника ОСОБА_11 , де вказано, що водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (Т-2, а.с. 23-28). У змісті експертизи вказано, що вона відрізняється від висновку експерта № 4/280 від 28 серпня 2013 року використаним експертом коефіцієнтом зчеплення коліс з дорожнім покриттям. У першому висновку експерта він дорівнює 0,3-0,4 за умови, що дорога була оброблена мінеральними матеріалами, а в цьому висновку 0,1, оскільки у вихідних даних вказано, що стан покриття «обледеніле, зверху покрите снігом». Захисник вказав, що суд першої інстанції вірно прийняв цей доказ як належний, допустимий і достовірний. Прокурор і представник потерпілої заперечили проти цього, вказавши, що цей висновок експерта не мав бути прийнятий судом, й суд прийняв його помилково, оскільки в ньому зі слів захисника ОСОБА_11 у якості вихідних даних вказано, що потерпілий ОСОБА_12 , коли автомобіль наблизився, раптово почав перетинати проїзну частину дороги зліва направо від лівого узбіччя відносно напрямку руху автомобіля, а це не відповідає дійсності, оскільки свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17 під час слідчого експерименту вказали, що ОСОБА_12 перебував посередині дороги й саме звідти (а не від лівого узбіччя) почав рух праворуч;

- дані висновку експертів за результатами проведення судової автотехнічної та тернспортно-трасологічної експертизи № 11804/12624/13-52 від 26 листопада 2013 року, де вказано, що швидкість руху автомобіля «Шевроле» перед початком слідів юзу з урахуванням механічних пошкоджень і характеру деформацій на автомобілі, а також з урахуванням даних стосовно відкидання пішохода відповідно до зафіксованої слідової інформації могла складати біля 74 км/год (Т-2, а.с. 88-92). Захисник указав, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги дані цього висновку як доказ, оскільки він проведений відповідно до методики, яка не зареєстрована відповідним чином Міністерством юстиції України, що при допиті в суді першої інстанції визнав сам експерт, вказавши, що на даний час жодної методики для проведення подібного роду експертиз Мінюстом не зареєстровано. Крім цього, експерт виходив з того, що тіло потерпілого відразу після удару опинилося в тому місці на землі, де було зафіксоване, тоді як за показами свідків воно значну відстань подолало на даху автомобіля й лише потім під час зупинки автомобіля впало на землю. Прокурор і представник потерпілої вказали, що суд першої інстанції помилково відхилив дані цього висновку як доказ, оскільки незалежно від того, була певна методика експертного дослідження зареєстрована у Мінюсті, чи не була, законів фізики ніхто не скасовував, а експерти достатньо послалися у висновку на наукові джерела в галузі відповідних експертних досліджень;

- дані висновку експерта № 4/117 від 31 березня 2014 року (експертиза ініційована представником потерпілої, адвокатом ОСОБА_10 ), де вказано, що водій ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, й дії водія на порушення ПДР перебувають у причинному зв`язку з наслідками ДТП (Т-3, а.с. 138-141). Захисник вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв дані цього висновку як доказ, оскільки в ньому також експерту були надані надумані вихідні дані. Зокрема, у якості даних експерту було вказано, що видимість водієм конкретної перешкоди складала 150-200 м, тоді як така відстань є відстанню видимості елементів проїзної частини і не може становити видимість водієм конкретної перешкоди у виді пішохода, який вийшов на смугу руху автомобіля. Таких даних експерту надано не було. Захисник звернув увагу, що в цьому висновку у якості вихідних даних сам представник потерпілого ОСОБА_10 зазначає, що пішохід ОСОБА_18 перетинав проїзну частину дороги зліва направо від лівого узбіччя відносно напрямку руху автомобіля, й розрахована експертом швидкість автомобіля за указаних представником потерпілого вихідних даних складає 52 км/год. Прокурор і представник потерпілої вказали, що дані цього висновку є належним і допустимим доказом, й суд першої інстанції помилково відхилив їх як доказ;

- дані висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз № 199/1061/1181/14-23 від 22 серпня 2014 року, проведеної за ухвалою суду першої інстанції, де вказано, що у момент виникнення небезпеки для руху, який вказаний в ухвалі, водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди. У причинному зв`язку з виникненням ДТП з технічної точки зору знаходився вихід пішохода ОСОБА_12 на смугу руху автомобіля (Т-3, а.с. 93-108). Захисник вказав, що суд першої інстанції вірно виклав вихідні дані для експертів, оскільки поклав в основу ті дані, які суд безпосередньо отримав в судовому засіданні в ході допиту свідків, зокрема щодо конкретного місця, звідки потерпілий почав рух праворуч (край лівої проїзної частини дороги зліва направо); щодо бокового інтервалу в 3 метри між групою людей і автомобілем, що наближався; щодо моменту виникнення небезпеки для руху для водія автомобіля, яка була правильно визначена як початок руху пішохода ОСОБА_12 від лівого краю проїзної частини дороги до правого краю. Представник потерпілої вказав, що суд не повинен був брати до уваги дані цього висновку, оскільки моментом виникнення небезпеки для водія має бути вказаний момент, коли водій побачив групу людей на дорозі, а не момент, коли пішохід почав перетинати дорогу зліва направо, адже потерпілий цього не робив, а рухався від центру дороги, де й був спочатку, до правого краю, куди йому було ближче сходити на узбіччя.

Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого, потерпілу, представника потерпілої, захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника потерпілої та самої потерпілої мають бути задоволені частково, а апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України 2012 року, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія судів вбачає, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини інкримінованого обвинуваченому діяння, дав їм вірну правову оцінку й обґрунтовано виправдав обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину. До цього висновку колегія суддів приходить з наступних міркувань.

В ході досудового розслідування та судового провадження було проведено кілька зазначених вище експертиз, результати яких різняться. В першому випадку щодо експертизи № 4/280 від 28 серпня 2013 року її неналежність є очевидною, тому що експерту були надані очевидно неправильні вихідні дані щодо стану дорожнього покриття. Тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв цей висновок до уваги, з чим погоджуються сторони.

Також колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо недопустимості у якості доказу висновку експертизи № 11804/12624/13-52 від 26 листопада 2013 року, де вказано, що швидкість руху автомобіля «Шевроле» перед початком слідів юзу з урахуванням механічних пошкоджень і характеру деформацій на автомобілі, а також з урахуванням даних стосовно відкидання пішохода відповідно до зафіксованої слідової інформації могла складати близько 74 км/год. Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції і вважає слушною позицію захисника щодо недопустимості як доказу результатів експертизи, якщо така експертиза була проведена за методикою, яка не є офіційно зареєстрованою в передбаченому законом порядку. Допустимий доказ неодмінно потребує чітко визначеного законом порядку його здобуття. Крім цього, використання експертом на власний розсуд незареєстрованої (тобто неперевіреної на обґрунтованість) методики не дає можливим визнати такий доказ достовірним.

Стосовно інших експертиз існують протиріччя, суть яких полягає у тому, що кожна сторона, використовуючи наявні суперечності у показах ОСОБА_8 , окремих свідків щодо різних обставин ДТП, наданих в ході досудового розслідування і судового провадження, намагається покласти в основу вихідних даних для експертів ті відомості, які саме ця сторона суб`єктивно вважає достовірними.

Так, прокурор та представник потерпілої переконують суд в тому, що достовірними щодо аспектів руху пішохода по дорозі слід вважати покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які вони надали в ході досудового розслідування під час слідчого експерименту, стосовно того, що пішохід ОСОБА_12 йшов посередині дороги, звідки й почав зміщуватися праворуч без попереднього руху ліворуч до лівого узбіччя. Тоді як сторона захисту вбачає, й саме цю точку зору прийняв суд першої інстанції, що в цьому аспекті потрібно покладатися на покази ОСОБА_8 , цих же та інших свідків, які вони давали безпосередньо в судовому засіданні в суді першої інстанції. Там вони показували, що ОСОБА_12 після сигналу автомобіля спочатку пішов до лівого узбіччя й лише потім раптово почав переходити дорогу на праве узбіччя відносно руху автомобіля.

Крім цього, позиції сторін суттєво різняться в аспекті визначення моменту виникнення небезпеки для руху для водія автомобіля. Представник потерпілої переконує суд в тому, що момент небезпеки виник тоді, коли водій побачив на дорозі групу людей, тобто за 150-200 метрів. Тоді як захисник категорично з цим не погоджується, вказуючи, що моментом виникнення небезпеки слів вважати вихід пішохода ОСОБА_12 на смугу руху автомобіля, адже до цього моменту небезпеки для руху автомобіля не було, оскільки між компанією, яка змістилася по сигналу автомобіля на ліве узбіччя, і смугою руху автомобіля був значний інтервал, який давав можливість автомобілю спокійно і безперешкодно по своїй смузі руху їхати вперед. Й лише раптовий вихід пішохода, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та переходив дорогу з лівого узбіччя на праве відносно руху автомобіля, на смугу руху автомобіля можна й необхідно вважати моментом виникнення небезпеки для руху.

Також слід звернути увагу, що момент виникнення небезпеки для руху визначений в змісті самого обвинувачення, висунутого ОСОБА_8 (Т-1, а.с. 2), де вказано, що ОСОБА_8 , крім іншого, обвинувачується в тому, що не відреагував на зміну дорожньої обстановки в момент виходу пішохода ОСОБА_12 на проїзну частину вулиці Леніна.

Беручи до уваги вказані протиріччя, суд першої інстанції обґрунтовано, на думку колегії суддів, визнав необхідним призначити комплексну судово-медичну, транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, надавши експертам у якості вихідних даних ті відомості щодо спірних між сторонами аспектів, які були здобуті судом безпосередньо у судовому засіданні шляхом безпосереднього допиту ОСОБА_8 , свідків. На думку колегії суддів, суд першої інстанції у вирішенні вказаного протиріччя вірно надав перевагу щодо достовірності саме тим показам, які суд безпосередньо сприйняв і дослідив у судовому засіданні.

Зокрема, суд першої інстанції безпосередньо у судовому засіданні встановив, відобразивши це у вироку (Т-4, а.с. 234), що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 як єдині реальні очевидці події показали наступне.

ОСОБА_16 : «Почувши звуковий сигнал, ми зійшли на обочину, а ОСОБА_12 , який в той час перебував на проїзній частині ближче до лівої обочини, з незрозумілих причин у момент, коли ми сходили з проїзної частини на ліву обочину, почав переходити дорогу до правої обочини, тим самим переходячи дорогу перед автомобілем».

ОСОБА_17 : «Автомобіль рухався з увімкненими фарами, швидкість його була не дуже великою. Не доїхавши до нас 50 м, автомобіль подав звуковий сигнал. Почувши його, ми всі зійшли на ліве узбіччя, а ОСОБА_12 , який в той час перебував на проїзній частині дороги ближче до лівої обочини, почав переходити дорогу до правої частини узбіччя, тим самим переходячи дорогу безпосередньо перед автомобілем. Я бачив та чув, як легковий автомобіль почав різко гальмувати, не доїжджаючи до місця, де ми знаходилися, близько 25 м. У зв`язку з тим, що дорога була слизькою, автомобіль різко не зупинився і здійснив наїзд на пішохода».

Суд першої інстанції при призначенні експертизи також врахував і покази ОСОБА_8 , надані ним у судовому засіданні (викладено у вироку), про те, що він рухався зі швидкістю близько 50-60 км/год, за 70-80 м посеред дороги побачив групу людей, посигналив і зменшив швидкість. Люди почали зміщатися в ліву сторону, а один з них, який знаходився на відстані 1,5 метра від лівого узбіччя став бігти праворуч через дорогу перед автомобілем. Його хтось намагався затримати , але він продовжив рух.

В цьому контексті колегія суддів не вбачає обґрунтованою позицію представника потерпілої та прокурора стосовно того, що суд в ході призначення комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи надав експертам недостовірні чи помилкові вихідні дані. Тому у колегії суддів немає обґрунтованих підстав ставити під сумнів дані цього висновку, й вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу виправдального вироку дані саме цієї експертизи.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у клопотанні стосовно необхідності проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, який не проводився під час досудового розслідування, з подальшим призначення на основі його даних судової автотехнічної експертизи. Причиною цього є те, що покази обвинуваченого в частині відомих йому аспектів ДТП враховувалися експертами при проведенні попередніх експертиз. Й, крім цього, у випадку протиріч між показами обвинуваченого, як зацікавленої особи, та свідків, як осіб незацікавлених, перевага у достовірності вочевидь має надаватися останнім.

Тому, оцінюючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої, колегія суддів вбачає, що більшість з них є необґрунтованими, хоча окремі заслуговують на увагу.

Так, в апеляційній скарзі представник потерпілої слушно вказує, що суд першої інстанції у своєму вироку взагалі обійшов увагою питання наявності у кримінальному провадженні цивільного позову потерпілої до обвинуваченого про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (Т-1, а.с. 8-9). Хоча цей позов був заявлений і був підтриманий позивачкою.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю цього доводу, враховуючи, що відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду, й вбачає, що суд першої інстанції мав вказати у резолютивній частині вироку про залишення позову без розгляду, однак не зробив цього. Тому в цій частині вирок суду має бути змінений.

Всі інші доводи апеляції представника потерпілої фактично зводяться до того, що суд першої інстанції не вірно встановив фактичні обставини події, необґрунтовано надав перевагу одним даним перед іншими, поклавши в основу експертизи не ті вихідні дані, які мали бути, на думку представника потерпілої, покладені. Вказані доводи колегія суддів відхиляє з причин, які вже були вказані вище, вбачаючи, що суд першої інстанції обґрунтовано надав експерту саме ті вихідні дані, які були здобуті безпосередньо судом в ході судового слідства, обґрунтовано надавши їм перевагу перед іншими даними, зокрема тими, які були здобуті в ході досудового розслідування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 , колегія суддів також вбачає їх частково обґрунтованими в частині відсутності рішення суду першої інстанції щодо заявленого нею цивільного позову. Як було вказано вище, в цій частині вирок суду має бути змінений.

Інші доводи апелянта щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні поставленого йому у вину злочину колегія суддів відхиляє як необґрунтовані й такі, що суперечать змісту наявних доказів. Зокрема, посилання потерпілої на покази очевидців події, що їй повідомляли про обставини ДТП, які, на її думку, вказують на винуватість ОСОБА_8 у ДТП, обґрунтовано спростовуються показами свідків, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції у судовому засіданні. Посилання потерпілої на надто довгий гальмівний шлях автомобіля як на доказ перевищення водієм швидкості також не можуть братися судом до уваги, оскільки ці аспекти враховувалися експертами в сукупності з іншими даними, й результат експертизи свідчить про інше. Посилання потерпілої на неналежну і аморальну, з її точки зору, поведінку ОСОБА_8 та його батьків після ДТП також не можуть мати впливу на аспекти його винуватості у ДТП.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вбачає наступне.

Аналіз положень ст. 412, 415 КПК України 2012 року вказує, що існують лише конкретні підстави, передбачені ч. 2 ст. 415 КПК України, для призначення нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Колегія суддів вбачає, що відносно обвинувального вироку, можливим було б застосування аналогії закону у кримінальному процесі в цьому аспекті щодо можливості скасування вироку з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції й з інших підстав, зокрема тих, що вказані в ч. 1 ст. 412 КПК України, адже скасування обвинувального вироку так чи інакше є процесуальною дією на користь обвинуваченого. З цих же процесуальних мотивів можливим було б за певних обставин скасування частково обвинувального, а частково виправдального вироку відносно певної особи. Втім, скасування виключно виправдального вироку з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції апеляційним судом неможливе, адже жодна аналогія закону у кримінальному процесі не може бути застосована на погіршення становища особи, якій було висунуте обвинувачення (обвинуваченого чи виправданого). Тому апеляційна вимога прокурора в частині призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції не може бути задоволена у даному випадку в принципі за відсутності процесуальних підстав.

Стосовно інших доводів прокурора колегія суддів вбачає наступне. Прокурор у якості підстав для скасування вироку суду першої інстанції вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Колегія суддів не може погодитися з такими доводами прокурора.

Зміст матеріалів кримінального провадження та вироку суду першої інстанції вказує на те, що суд першої інстанції повно, всебічно і ретельно дослідив всі докази, які були йому надані сторонам; дав їм оцінку, виходячи зі свого внутрішнього переконання, й, крім цього, вживав значних додаткових процесуальних дій, спрямованих на перевірку обґрунтованості доводів сторін, зокрема призначив експертизу. Щодо належності та допустимості окремих висновків експертиз, на що указує прокурор у своїй апеляції, думка колегії суддів вже була викладена вище.

В апеляційній скарзі прокурор перераховує докази, які, на його думку, повинні були в сукупності оцінені судом як такі, що підтверджують його винуватість, й, прийшовши до іншої думки, суд, на думку прокурора, вчинив незаконно. Колегія суддів не може погодитися з таким доводом прокурора. Будь-які докази в сукупності чи окремо суд оцінює на підставі закону, виходячи з свого внутрішнього переконання, в тому числі в аспекті надання переваги одним доказам перед іншими, належно мотивуючи при цьому своє рішення. На думку колегії суддів, мотивація цих аспектів у вироку суду першої інстанції є достатньою і переконливою.

Стосовно однобічності перевірки судом першої інстанції доказів та невжиття заходів до збирання додаткових доказів судом, доводи прокурора також є необґрунтованими. Суд першої інстанції у вироку надав оцінку доводам всіх сторін й вживав заходів для їх перевірки, в тому числі шляхом проведення експертизи за ухвалою суду.

Разом з тим, колегія суддів вбачає необхідним звернути увагу на певні неточності у вироку суду першої інстанції в частині, яка стосуються посилання в мотивувальній частині вироку на положення ч. 5 ст. 327 КПК України 1960 року, тоді як кримінальне провадження розглядається за правилами КПК України 2012 року, а також на неточну вказівку у резолютивній частині вироку на підставу виправдання ОСОБА_19 . Зокрема, суд першої інстанції вказав, що виправдовує його, у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 373 КПК України 2012 року, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Тому в цій частині вирок суду першої інстанції має бути змінений з метою усунення зазначених вище недоліків, які, на думку колегії суддів, не впливають на загальний зміст вироку суду першої інстанції. Крім цього, колегія суддів не вбачає можливим віддавати вирішення цього питання на розгляд суду першої інстанції у порядку процедури виправлення описки, про що вказував захисник, оскільки формулювання підстави виправдання особи не може розглядатися як описка згідно з положеннями ст. 379 КПК України, й цей аспект має вирішуватися в порядку оскарження вироку до суду вищої інстанції.

Керуючись ст. ст. 370, 405, 407, 408 КПК України 2012 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілої та її представника задовольнити частково.

Вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2014 року щодо

ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ч. 5 ст. 327 КПК України 1960 року.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на недоведеність вини ОСОБА_8 як на підставу виправдання і вважати його виправданим, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання протягом трьох місяців касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :