Ухвала

іменем україни

07 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_10,
суддів:ОСОБА_11, ОСОБА_12,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_13,
прокурора ОСОБА_14,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001215 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2015 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1), раніше неодноразово судимого, востаннє - за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2013 року звільненого умовно достроково на строк 7 місяців 21 день,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і про призначення нового розгляду в цьому суді. Вважає, що дії засудженого ОСОБА_6 за епізодами крадіжок у потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки в діях засудженого відсутня кваліфікуюча ознака ч. 3 ст. 185 КК України вчинення злочину з проникненням в інше приміщення. Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК України й безпідставно не перевірив правову кваліфікацію дій засудженого.

За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2015 року, ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 3 роки 1 місяць; за ч. 1 ст. 263 КК України - на строк 3 роки. На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. На підставі ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6: на користь потерпілої ОСОБА_7 500 грн у рахунок відшкодування матеріального збитку; на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Дніпропетровській області 393,12 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він, будучи раніше судимим за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (судимість в установленому законом порядку не знята і не погашена), повторно 29 травня 2014 року приблизно о 01.30 год. з метою таємного викрадення чужого майна проник у приміщення на АДРЕСА_3, звідки таємно викрав майно ОСОБА_9, заподіявши потерпілому матеріального збитку на загальну суму 2110 грн.

02 червня 2014 приблизно о 08.00 год. ОСОБА_6, перебуваючи в гостях у ОСОБА_7 на АДРЕСА_2, скориставшись відсутністю останньої, повторно та таємно викрав телевізор Samsung CS-21S4WR, який здав у ломбард за винагороду 350 грн.

22 травня 2014 року приблизно о 23.00 год. ОСОБА_6 із метою таємного викрадення чужого майна шляхом вільного доступу проник до технічного приміщення дошкільного навчального закладу № 15 (далі - ДНЗ № 15), що по вул. Короленківській, 75 у м. Дніпродзержинську, звідки повторно та таємно викрав майно цього закладу, заподіявши матеріальної шкоди на суму 600 грн.

12 червня 2014 року приблизно о 23.00 год. ОСОБА_6 біля будинку № 79 на вул. Романківській у м. Дніпродзержинську з метою таємного викрадення чужого майна відкрив капот автомобіля ВАЗ 2106 (реєстраційний номер НОМЕР_1), звідки таємно викрав акумулятор Docker 6СТ-60АЗ, заподіявши потерпілому ОСОБА_8 матеріального збитку на суму 500 грн.

Крім того, в середині травня 2014 року ОСОБА_6 у сміттєвому контейнері біля одного з будинків на вул. Васильєва в м. Дніпродзержинську знайшов, тобто незаконно придбав, вогнепальну зброю - гладкоствольний одноствольний дульнозарядний пістолет, і без передбаченого законом дозволу зберігав за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_1, який 16 липня 2014 року під час проведення обшуку працівники міліції виявили й вилучили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.

Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК України участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу , не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, а також про правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні повторно таємного викрадення чужого майна (крадіжці), належного ОСОБА_7 та ОСОБА_8, і його дії було кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України. Також вінобвинувачувався у вчиненні повторно таємного викрадення чужого майна (крадіжці), поєднаного з проникненням в інше приміщення (за епізодами викрадення майна ОСОБА_9 та ДНЗ № 15).

Суд визнав обвинувачення, пред'явлене ОСОБА_6 органом досудового розслідування, доведеним і кваліфікував його дії за всіма епізодами крадіжки за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно та поєднане з проникненням в інше приміщення.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор подав апеляційну скаргу з проханням скасувати зазначене рішення у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність й ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити відповідне покарання.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги і перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

Відповідно до ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції повинні зазначатися узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. Також при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі цього суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційні скарги визнані необґрунтованими.

Апеляційний суд при перегляді вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 наведених вимог кримінального процесуального закону не виконав.

Як убачається з ухвали, апеляційний суд погодився з доводами прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за епізодами таємного викрадення майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України й призначення покарання за вчинення окремих кримінальних правопорушень, тобто фактично визнав неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність.

Разом із тим, дійшовши висновку, що таке порушення не є істотним і не тягне за собою скасування вироку, апеляційний суд відмовив прокурору у задоволення його скарги.

Проте такий висновок апеляційного суду суперечить положенням ст. 413 КПК України та не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 33 КК України щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність за сукупністю злочинів, оскільки у разі вчинення особою декількох злочинів, які утворюють сукупність злочинів, передбачених різними частинами ст. 185 КК України, кожен із них підлягає окремій кваліфікації.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження відбувся всупереч вимогам ст. 2 КПК України. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого це провадження належить розглянути з дотриманням норм матеріального та процесуального права з урахуванням доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (у тому числі й за епізодом стосовно ДНЗ № 15), і ухвалити справедливе судове рішення.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10ОСОБА_11ОСОБА_12