У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А. і
Кармазіна Ю.М.

за участю прокурора Сорокіної О.А.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 13 травня 2008 року кримінальну справу за
касаційним поданням заступника прокурора Херсонської області на вирок
Каланчацького районного суду Херсонської області від 8 травня 2007 року щодо
ОСОБА_1

Цим вироком

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1народження,

громадянин України, такий, що судився

08.09.2006 року Комсомольським районним

судом м. Херсона за ст. ст. 296 ч. 3, 186 ч. 2 КК України

на 4 роки позбавлення волі та був звільнений на підставі

ст. 75 КК України від відбування покарання з

випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

засуджений за ч. 1 ст. 162 КК України до штрафу в сумі
850 грн.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання
приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Комсомольського
районного суду м. Херсона від 8.09.2006 року у виді чотирьох років позбавлення
волі з іспитовим строком на два роки, та визначено самостійне виконання цих
вироків.

Також даним вироком засуджено ОСОБА_2, щодо якого судове рішення в
касаційному порядку не оскаржувалось.

У апеляційному порядку справа не переглядалась.

Згідно з вироком ОСОБА_1визнано винним і засуджено за те, що він 21 лютого
2007 року приблизно о 23-ій год. за попередньою змовою з ОСОБА_2 з метою
вчинення крадіжки чужого майна незаконно проникли в будинок ОСОБА_3 що
розташований по вул. Зеленій у с. Макарівка Каланчацького району Херсонської
області, чим порушили право потерпілої на недоторканість житла, після чого
таємно викрали належні ОСОБА_3металеві вироби вартістю 400 грн.

У касаційному поданні міститься прохання про скасування
вироку щодо ОСОБА_1та направлення справи на новий судовий розгляд. Автор
подання вказує на порушення вимог ст. 71 ч. 4 КК України, зазначаючи, що жодний
з принципів призначення покарання за сукупністю вироків не застосовано.
Посилається на м'якість покарання, призначеного ОСОБА_1за ст. 162 ч. 1 КК
України, вказуючи на вчинення останнім злочину в період іспитового строку і не
врахування цієї обставини судом.

Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримання касаційного подання,
перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені в касаційному поданні
доводи, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню.

Як видно з матеріалів справи, вироком Комсомольського районного суду м.
Херсона від 8 вересня 2006 року ОСОБА_1засуджено за сукупністю передбачених ст.
ст. 296 ч. 3, 186 ч. 2 КК України злочинів на чотири роки позбавлення волі та
звільнено на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_121
лютого 2007 року вчинив незаконне проникнення до житла ОСОБА_3у період
іспитового строку, що беззаперечно свідчило про неуспішність проходження ним
наданого йому випробування і відповідно до вимог ст. 78 ч. 3 КК України втрату
статусу умовно засудженого, що, в свою чергу, обумовлювало необхідність
призначення йому реального покарання за сукупністю вироків.

Отже, за таких умов суду необхідно було, призначивши покарання за новий
злочин, визначити ОСОБА_1остаточне покарання за сукупністю вироків.

При цьому суд мав би керуватись правилами призначення покарання за
сукупністю вироків, визначених ст. 71 КК України, згідно з якими остаточне
покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за
новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Крім того, відповідно до роз'яснення, що міститься в п.
26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 “Про
практику призначення судами кримінального покарання” в разі, коли особа була
засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з
випробуванням і в період іспитового строку вчинила новий злочин, суд
зобов'язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема, й
тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м'які види покарання.

Проте при призначенні ОСОБА_1покарання за сукупністю вироків суд не
врахував вимог закону та зазначеного роз'яснення і помилково призначив йому остаточне
покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з іспитовим строком на два
роки, тобто таке ж покарання, до якого ОСОБА_1був засуджений попереднім
вироком.

З огляду на те, що відповідно до ст. 72 КК України при призначенні
покарання за сукупністю вироків не підлягає складанню з іншими видами покарань
і виконується самостійно основне покарання у виді штрафу, суд, призначивши
ОСОБА_1за ст. 162 ч. 1 КК України покарання у виді штрафу, не вправі був визначати самостійне виконання
вироків Комсомольського райсуду м. Херсона від 8.09.2006 року і Каланчацького
райсуду Херсонської області від 8.05.2007 року.

У цій ситуації до покарання, призначеного ОСОБА_1за новий злочин у виді
штрафу, суд мав приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, яка
становила чотири роки позбавлення волі, та визначити, що кожне з включених до
остаточного покарання за сукупністю вироків основних покарань в цьому разі має
виконуватись самостійно.

Враховуючи наведене, вирок щодо ОСОБА_1в зв'язку з неправильним застосуванням кримінального
закону необхідно скасувати, а справу щодо нього направити на новий судовий
розгляд.

Керуючись ст. ст. 394, 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання заступника прокурора Херсонської області
задовольнити.

Вирок Каланчацького районного суду Херсонської області
від 8 травня 2007 року щодо ОСОБА_1скасувати, а справу щодо нього направити на
новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі суду.

с
у д д і:

В.О. Паневін О.А. Коротких Ю.М. Кармазін