В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участі секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4 ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Павлограді кримінальне провадження №0001651 від « 26» листопада 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, розлученого, з середньою освітою, раніше судимого: остання судимість 10.04.2014 Дружківським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, громадянином Російської федерації ОСОБА_5 та іншими невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

ОСОБА_4 , 09 серпня 2014 року діючи з прямим умислом, маючи намір на вступ до незаконного збройного військового формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», прибув до бази № 5 батальйону «Восток», що розташовувалася в захопленому незаконним збройним формуванням приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діючи далі, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законом збройного формування України, ОСОБА_4 увійшов до незаконного збройного формування, під командуванням ОСОБА_5 . Ознайомившись з встановленими правилами поведінки, правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, ОСОБА_4 дав свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні та виконанню його цілей і завдань. Для подальшої участі у незаконному збройному формуванні, невстановленою досудовим розслідуванням особою було призначено ОСОБА_4 на посаду бійця роти конвоювання бази № 5 батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та передано йому у використання автоматичну вогнепальну зброю, набої до неї, формений одяг та військове спорядження.

Продовжуючи протиправну діяльність, у період з 09 серпня 2014 року по 03 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира по конвоюванню осіб, які внаслідок зловживання спиртними напоями та наркотичними засобами незаконно всупереч їхньої волі утримувалися збройним формуванням в приміщенні Донецького національного інституту МВС України у м. Донецьк, ніс службу на контрольно-пропускному пункті бази № 5 батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », здійснював незаконні дії спрямовані на охорону даної будівлі Донецького національного інституту МВС України та патрулювання його території, а також виконував інші протиправні накази направлені проти представників влади, які отримував від свого безпосереднього командира незаконного збройного військового формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки».

Таким чином, дії ОСОБА_4 та невстановлених осіб носили тривалий характер, а саме в період з 09 серпня 2014 року по 03 жовтня 2014 року, та виразились у активній участі в діяльності непередбаченого законами України збройного формування, що супроводжувались вчиненням опору представникам влади.

Умисні дії ОСОБА_4 , кваліфіковані за ч. 2 ст. 260 КК України, як участь у діяльності не передбачених законами України збройних формуваннях.

27 листопада 2014 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , та підозрюваним ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.. 472 КПК України.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до укладеної угоди ОСОБА_4 , беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України в обсязі висунутого обвинувачення.

ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він повністю розуміє, що має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину кримінального правопорушення. Також обвинувачений пояснив, що він розуміє наслідки укладення та затвердження угоди у вигляді обмеження права оскаржити вирок згідно з положеннями статей 394 та 424 КПК України, а також відмови від судового розгляду, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують та відмову допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подавати докази, що свідчать на його користь. Також обвинувачений пояснив, що він розуміє характер обвинувачення щодо якого визнає себе винним, вид покарання, який буде застосовано до нього в разі затвердження угоди. Угоду щодо визнання винуватості з прокурором він уклав добровільно, без насильства, примусу чи погроз, та без впливу будь-яких обставин, не обумовлених в угоді. Просив суд затвердити укладену між ним та прокурором угоду про визнання винуватості.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання.

В угоді передбачено, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України, прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.

Розглядаючи в порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, від якого потерпілих немає.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Тому суд приходить до висновку, що умови угоди не порушують інтереси сторін і відповідають інтересам суспільства, обвинувачений в змозі виконати взяті на себе зобов`язання та присутні фактичні підстави для визнання його винуватості у скоєнні злочину за ст. 260 ч.2 КК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, врахувавши викладені доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження угоди.

Крім того, відповідно до укладеної угоди сторони погодили покарання ОСОБА_4 , відповідно до санкції ч. 2 ст. 260 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст.. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дружківського міського суду від 10 квітня 2014 року в розмірі 6 місяців позбавлення волі, остаточне покарання узгоджене у вигляді позбавлення волі строком три роки шість місяців. Оцінюючи узгоджене покарання на відповідність чинному КК України, суд приходить до висновку, що таке покарання з врахуванням особи обвинуваченого, та пом`якшуючих обставин може бути призначено. Так обвинувачений визнав вину повністю, розкаявся у вчиненому.

Враховуючи те, що обвинувачений засуджений 10 квітня 2014 року Дружківським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки, вчинив злочин в період іспитового строку, то остаточне покарання необхідно призначити на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, а саме до призначеного покарання частково приєднати не відбуте покарання за попереднім вироком в розмірі шести місяців і остаточно призначити покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вину визнав, щиро розкаявся, суд вважає, що узгоджена міра покарання буде необхідною і достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів..

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду від 27 листопада 2014 року про визнання винуватості між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, за якою призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 05 липня 2013 року покарання у вигляді позбавлення волі строком три роки без конфіскації майна.

На підставі ст.. 71 ч. 1 КК України до призначеного покарання частково приєднати не відбуте покарання за вироком Дружківського міського суду від 10 квітня 2014 року в розмірі 6 місяців позбавлення волі, і остаточно призначити покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_4 , тобто з 13 жовтня 2014 року.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 статті 474 цього Кодексу; прокурором виключно з підстав призначення покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною 4 статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок, якщо інше не передбачено законом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: