Справа № 464/9820/14-к
пр.№ 1-кп/464/24/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.03.2015 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження №464//15-к, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002255 від 07.09.2014 р., відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Львова, проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 , не працюючий, з середньою освітою, одружений, українець, громадянин України, невійськовозобов`язаний, має судимість: 19 грудня 2008 р. Сихівським районним судом м.Львова за ст.ст.185 ч.1, 296 ч.1, 186 ч.2 185 ч.3, 263 ч.1, 309 ч.1, 70 КК України до 3 років позбавлення волі, покарання відбуто,-

за ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України, -

за участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и в :

обвинувачений ОСОБА_3 7 вересня 2014 р. близько 1.30 год., повторно, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , таємно викрав з кімнати потерпілого ОСОБА_5 майно, а саме: мобільний телефон марки «Fly TS91», ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 вартістю 250 грн., в якому знаходилась картка пам*яті ємкістю 8 Гб вартістю 70 грн., сім-картка оператора «Київстар» вартістю 15 грн., на рахунку якої було 5 грн., сім-картка оператора «Life» вартістю 15 грн., на рахунку якої коштів не було, сім-картака оператора «МТС» вартістю 15 грн., на рахунку якої коштів не було; ноутбук марки «Samsung R540-JS06», s/n ZUQ693EZA00218, вартістю 6000 грн.; гроші в сумі 250 грн.; наручний годинник марки «Оріфлейм» вартістю 100 грн.; пульт дистанційного керування для телевізора вартістю 50 грн.; а всього на загальну суму 6770 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні крадіжки, повторно, визнав повністю, а у скоєнні шахрайства заперечив повністю та дав суду наступні показання. Дійсно взяв у потерпілого ОСОБА_5 велосипед у власність і домовився з ним про те, що його вартість він компенсує продуктами. Після цього він в рахунок оплати велосипеда приносив потерпілому, як домовлялися, овочі та фрукти. Потерпілий не вимагав в нього повернення велосипеда. Щодо крадіжки, то дійсно він прийшов до потерпілого через балкон, оскільки двері під`їзду були зачинені на код, а у нього не було мобільного телефону, щоб зателефонувати потерпілому. Крім цього, було пізно і він не хотів кликати потерпілого, при цьому світло горіло у сусідній кімнаті. Будучи на перилах, потерпілий його побачив, і він зайшов в кімнату. Після того, як потерпілий пішов на його прохання робити чай, він залишився один в кімнаті та вирішив викрасти речі, які там були, а саме мобільний телефон з картками, ноутбук, наручний годинник та пульт дистанційного управління. З викраденим з квартири втік. Цивільний позов визнав частково, а саме в частині відшкодування матеріальної шкоди заподіяної таємним викраденням майна потерпілого, в розмірі 6520грн.

Крім визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами:

показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 про те, що з обвинуваченим ОСОБА_3 познайомився 7 серпня 2014 р. 7 вересня 2014 р. приблизно 1-1.30 год. він почув, що хтось ходить по балконі. Вийшовши на балкон, де побачив обвинуваченого. Він здивувався, однак не заперечував, щоб він зайшов до квартири. Обвинувачений попросив його зробити чай, на що він погодився. Повернувшись, не побачив обвинуваченого, який зник разом з викраденими речами ноутбук вартістю 6000 грн., мобільний телефон вартістю 250 грн. з карткою пам`яті та сім-картками , гроші в сумі 250 грн., наручний годинник вартістю 100 грн. та пульт дистанційного управління вартістю 50 грн. Ствердив, що коли прийшов обвинувачений, то він вже збирався лягати спати, однак його батьки були вдома і в їх кімнаті горіло світло.

При судовому слідстві суд дійшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_3 за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, поєднане з проникненням у житло, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 показав, що прийшов в гості до потерпілого через балкон, останній побачивши його запросив до квартири, звідки він викрав майно потерпілого.

Так, у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 р. роз`яснено, що вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі, що під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Суд надає віри послідовним, чітким та таким, що об`єктивно відображають обставини події показанням обвинуваченого даними в судовому засіданні щодо обставин крадіжки, а саме, що умисел на таємне викрадення майна виник вже в приміщенні самої квартири, після того як в присутності потерпілого зайшов до квартири. Стороною обвинувачення не надано жодних належних та допустимих доказів у відповідності до вимог ст.ст.84, 86 КПК України у спростування доводів обвинуваченого. Показання потерпілого в частині виникнення моменту умислу обвинуваченого на викрадення його майна, то таке ґрунтується тільки на припущеннях і суд не приймає їх до уваги. Інших обставин щодо вчинення крадіжки судом в ході судового слідства не здобуто. Крім цього, суд зазначає, що досудовим слідством ОСОБА_3 не інкримінується проникнення на балкон потерпілого, а тільки зазначено балкон як шлях проникнення у квартиру, а відповідно такий не може розглядатися як житло в розумінні п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 р.

При цьому, у суду наявні підстави сумніватися в злочинному намірі обвинуваченого на проникнення у квартиру, оскільки як він, так і потерпілий ствердили, що у даній квартирі (кімнаті батьків потерпілого) горіло світло, а відповідно обвинувачений не міг розраховувати на таємне проникнення без можливості бути викритим.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що умисел на викрадення майна у ОСОБА_3 виник вже під час перебування у приміщенні, а відтак його дії слід перекваліфікувати із ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення майна, вчинене повторно.

Крім того, ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні заволодіння чужим майно шляхом обману (шахрайство), повторно, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Відповідно до ст.62 Конституції України з урахуванням позицій, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 р., всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 р. визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Згідно з вимогами ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, відповідно до обвинувального акта досудовим розслідуванням встановлено, що 7 серпня 2014 р. близько 21.00 год. ОСОБА_3 , знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , повторно, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману під приводом позики у власне користування заволодів велосипедом марки «Cronus» потерпілого ОСОБА_5 вартістю 2500 грн., не маючи наміру його повертати. За змістом ст.190 КК України шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживанням довірою.

За роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 р., викладеними у п.п.17, 18 судам дано роз`яснення, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, та за відсутності змови з особою, яка ввела потерпілого в оману, вчинене не може розглядатись як шахрайство. Отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

У судовому засіданні ОСОБА_3 показав, що дійсно взяв у потерпілого ОСОБА_5 велосипед у власність і домовився з ним про те, що його вартість він компенсує продуктами. Після цього він в рахунок оплати велосипеда приносив потерпілому, як домовлялися, овочі та фрукти. Потерпілий не вимагав в нього повернення велосипеда.

Потерпілий ОСОБА_5 в ході судового слідства дав показання, відповідно до яких обвинувачений прийшов до його квартири і сказав, що хтось хотів вкрасти його велосипед. Після цього вони пішли дивитися на цей велосипед і він дав обвинуваченому покористуватись ним, тобто позичив. З цього часу обвинувачений став заходити до нього в гості приблизно 1 раз на тиждень, при цьому приносив овочі та фрукти які він сприймав як гостинці, від яких не відмовлявся. Ствердив, що ОСОБА_3 запропонував купити або обміняти в нього велосипед, на що він не погоджувався; обвинувачений пропонував позичити у нього велосипед; не вимагав в обвинуваченого його велосипеда.

Аналізуючи наведене, в судовому засіданні не здобуто доказів, що ОСОБА_3 вчинив шахрайські дії. Зокрема ОСОБА_3 , отримавши від потерпілого велосипед, як він зрозумів у власність, приносив останньому овочі та фрукти, що не заперечується учасниками судового процесу. Вказані дії, за відсутності інших підстав, свідчать про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на відшкодування вартості отриманого від потерпілого велосипеда. Показання потерпілого про надання ОСОБА_3 велосипеда у користування, тобто укладення договору позики, свідчить про непорозуміння між ними. Таким чином, між ОСОБА_3 та потерпілим ОСОБА_5 виникли цивільно-правові відносини, спори відносно яких регулюються цивільним законодавством та розглядаються в порядку цивільного судочинства (укладення між ними договору купівлі-продажу або договору позики).

Разом з тим, показання потерпілого є суперечливими та непослідовними в частині проведення розмови з обвинуваченим, оскільки вказував на те, що останній хотів то купити в нього велосипед, або обміняти, або навіть позичити, що взагалі узгоджується з показанням самого ОСОБА_3 . Саме ж зазначення потерпілим, що обвинувачений мав намір купити чи обміняти велосипед не може свідчити про обман, тобто повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин. Доводи потерпілого про входження обвинуваченим до нього в довіру не підтверджується іншими доказами та його суб`єктивним висновком, а крім того, така кваліфікуюча ознака як зловживання довірою не ставиться у вину обвинуваченому.

Відтак, не здобуто жодних доказів умислу засудженого на вчинення шахрайських дій і використання обману, що є обов`язковою ознакою для даного злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Таким чином, враховуючи, що обов*язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на прокурора, в процесі розгляду справи суд при всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження не встановив жодного доказу підстав кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч.2 ст.190 КК України, а відтак його слід виправдати за відсутності в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 на підставі ст.ст.65, 66-68 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, вчинення обвинуваченим злочину, який згідно із ст.12 КК України, є середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який не працює, одружений, має двох малолітніх дітей та дружину, яка хворіє на цукровий діабет, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, має формальну характеристику за місцем проживання, має судимість та неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, однак на шлях виправлення не став та вчинив злочин передбачений ч.2 ст.185 КК України.

Таким чином, враховуючи суспільну небезпечність вчиненого, характер і ступінь тяжкості злочину, особу обвинуваченого, який вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України визнав, його соціальний статус, характеристику та те, що не займається суспільно-корисною діяльністю, матеріальна шкода потерпілому не відшкодована, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд приходить до висновку про призначення йому покарання в межах санкції ч.2 ст.185 КК України, пов`язаного з ізоляцією від суспільства та поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу, у виді позбавлення волі.

Враховуючи, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2014 р. (справа №464/6213/14к), який набрав законної сили, ОСОБА_3 засуджено за вчинення 12 вересня 2014 р. кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі, остаточно ОСОБА_3 слід визначити покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань.

При цьому відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару і виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, а відтак враховуючи зазначені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить підстав для висновку про можливість для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України та виключається можливість для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст.75 КК України.

Розглядаючи з уточненням цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого 16 866 грн. матеріальної та 15 000 грн. моральних збитків, суд враховує наступне.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під час судового розгляду справи було встановлено факт заволодіння обвинуваченим шляхом крадіжки на загальну суму 6520 грн., що є підставою для стягнення з останнього на користь потерпілого матеріальної шкоди в даному розмірі, що обвинуваченим не заперечується.

Розрахунок потерпілого завданої майнової шкоди в доларах США та зазначення еквіваленту в національній валюті з покликанням на ч.3 ст.623 ЦК України не приймаються враховуючи наступне. Так, ст.623 ЦК України розташована у Главі 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання», тобто така регулює правовідносини, які виникають із порушення договірних відносин. В даному випадку правовідносини між сторонами виникли внаслідок завдання шкоди злочином, тобто недоговірні зобов`язання, які регулюються Главою 82 «Відшкодування шкоди». При цьому, у ст.1192 ЦК України, якою передбачено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи наведене, цивільний позов в частині стягнення 7846 грн. слід відмовити.

Щодо позовної заяви про стягнення 15 000 моральної шкоди, суд враховує наступне.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичної болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У своєму позові потерпілий ОСОБА_5 покликається на те, що у зв`язку із матеріальними втратами, нанесеними обвинуваченим, зазнав моральної шкоди, яка виразилась у звільненні з роботи, емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях. Сам факт входження обвинуваченого в його довіру наніс йому психологічну травму, що проявилася у втраті довіри до оточуючих людей, втрати соціальних зв`язків з друзями та співробітниками, керівництвом і як наслідок звільнення. На фоні емоційних та психологічних страждань має нестабільний психологічний стан здоров`я, на відновлення якого потрібно довгий час і значні кошти. В такому безпорадному стані йому буде важко знайти роботу з гідною оплатою. Разом з тим, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого йому завдано моральної шкоди в розмірі саме 15 000 грн.

Одночасно з вказаним, враховуючи те, що факт порушення прав позивача знайшов своє підтвердження під час судового розгляду справи, з огляду на доведеність вини обвинуваченого, тривалість порушення майнових прав потерпілого, суд визнає встановленим той факт, що ОСОБА_5 зазнав душевних страждань та виходячи з міркувань розумності та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 3000 грн.

У зв`язку із виправданням ОСОБА_3 за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, цивільний позов ОСОБА_5 , пов`язаний із відшкодуванням матеріальної шкоди в розмірі 2500грн. та втрат, пов`язаних з ростом курсу валют, заданих даним кримінальним правопорушенням, слід залишити без розгляду на підставі ч.3 ст.129 КПК України.

Речові докази по справі відсутні.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 призначено покарання у виді позбавлення волі, яке має відбувати реально, суд вважає, що з метою забезпечення виконання вироку та недопущення його ухилення від призначеного покарання, а також попередження вчинення нових злочинів, обраний запобіжний захід відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, с у д , -

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України остаточно ОСОБА_3 , шляхом часткового складання призначених покарань, визначити покарання чотири роки позбавлення волі.

ОСОБА_3 за ч.2 ст.190 КК України виправдати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з 24 вересня 2014 року.

Цивільний позов ОСОБА_5 задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 6520 грн. матеріальної та 3000 моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.185 КК України відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.190 КК України, - залишити без розгляду.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_3 залишити без змін взяття під варту.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий