І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Верховного Суду України у складі :
суддів
Кривенди О.В., Пошви Б.М.,
прокурора захисника
Лобаня Д.М., ОСОБА_1,
розглянула в судовому засіданні у м. Києві 20 листопада 2008 року
кримінальну справу за касаційним поданням прокурора, який брав участь у
розгляді справи апеляційним судом як судом першої інстанції, та касаційною
скаргою захисника ОСОБА_1 на постанову судді апеляційного суду Київської
області від 28 серпня 2008 року щодо ОСОБА_2
Цією постановою кримінальну справу
ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,
уродженця с. Горбків Сокальського району Львівської області, мешканця м. Києва,
раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 366 КК України, повернуто Генеральному прокурору України на
додаткове розслідування.
Органами досудового слідства
ОСОБА_2. обвинувачувався у вчиненні таких злочинів.
30 вересня 1999 року Радянським
районним судом м. Києва під головуванням судді ОСОБА_2 прийнято рішення про
встановлення факту безперервного проживання ОСОБА_3 у місті Києві з 1991 року.
Рішення суду набрало чинності 11 жовтня 1999 року.

У жовтні 1999 року в приміщенні
Радянського районного суду
м. Києва ОСОБА_2., будучи службовою особою - суддею та головою
Радянського районного суду м. Києва, виконуючи організаційно-розпорядчі та
адміністративно-господарські обов'язки, умисно, в інтересах ОСОБА_3, всупереч
інтересам служби, на порушення вимог ст. 6 Закону України “Про статус суддів”,
ст. 26 Закону УРСР “Про судоустрій
України”, п.п. 1.4, 2.1, 7.6, 9.2, 9.30, 13.6, 14.14 Інструкції з діловодства у
Верховному суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському
і Севастопольському міських, районних (міських), судах, підписав завідомо
неправдивий витяг з рішення Радянського районного суду м. Києва від 30 вересня
1999 року, відповідно до якого факт безперервного проживання ОСОБА_3 у м. Києві
встановлено з січня 1991 року, а не з 1991 року, як зазначено в рішенні.

У листопаді 1999 року цей завідомо
неправдивий витяг з рішення суду було подано до відділу паспортної,
реєстраційної та міграційної роботи управління адміністративної служби міліції
ГУ МВС України у м. Києві та на його підставі ОСОБА_3 був виданий паспорт
громадянина України НОМЕР_1.

На думку органів досудового
слідства, діями ОСОБА_2 як судді та голови районного суду завдано істотну шкоду
охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним
та громадським інтересам та інтересам окремих юридичних осіб у виді підриву
авторитету та престижу органу державної влади - судової влади.

Крім того, протягом жовтня 1999
року ОСОБА_2., перебуваючи в приміщенні Радянського районного суду м. Києва, в
інтересах ОСОБА_3 вніс до витягу з рішення Радянського районного суду м. Києва
від 30 вересня 1999 року, який є офіційним документом, завідомо неправдиві
відомості про встановлення факту безперервного проживання ОСОБА_3 у м. Києві з
січня 1991 року, в той час як цим рішенням встановлено факт безперервного
проживання ОСОБА_3 у м. Києві з 1991 року.

Повертаючи кримінальну справу на
додаткове розслідування, суддя виходив із того, що органами досудового слідства
ОСОБА_2 пред'явлено неконкретне обвинувачення.

Так, у постанові судді йдеться про
те, що обвинувачуючи ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, орган досудового
слідства не зазначив:

- у чому полягає істотна шкода, спричинена охоронюваним
законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, громадським інтересам,
інтересам юридичних осіб;

- конкретних
окремих громадян, юридичних осіб чи громадських організацій, інтересам яких
спричинена шкода;

- престиж
та авторитет якого конкретно органу державної влади - судової влади підірваний;

- у
чому полягає такий підрив і негативний вплив на роботу державного органу;

- які
інтереси держави постраждали і в чому це полягає;

- які
саме конкретні дії, вчинені обвинуваченим на порушення перелічених положень
нормативних актів, в чому полягало їх порушення;

- якими
нормативними актами регулюється порядок складання і видачі витягів із рішень
суду і в яких конкретних діях обвинуваченого полягало їх порушення;

- яким
конкретно суб'єктом вони вчинені: представником влади, особою, яка виконує
організаційно-розпорядчі обов'язки чи особою, яка виконує
адміністративно-господарські обов'язки;

- які
дії визнані як зловживання владою і які - як зловживання службовим становищем.

Обвинувачуючи ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.1

ст. 366 КК України, орган досудового
слідства не зазначив:

- яким конкретно суб'єктом вчинені злочинні
дії: представником влади, особою, яка виконує організаційно-розпорядчі функції
чи особою, яка виконує адміністративно-господарські обов'язки;

- які
конкретно дії кваліфіковані як службове підроблення, допустивши суперечливі
висновки про вчинення обвинуваченим альтернативних взаємовиключних них дій:
внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей та складання і
видача завідомо неправдивих документів.

На думку судді апеляційного суду,
ця неконкретність пред'явленого обвинувачення є порушенням права обвинуваченого
на захист і, відповідно, перешкодою для призначення справи до судового
розгляду.

Крім того, у постанові судді
йдеться про порушення прокурором вимог ст.ст. 228-232 КПК України.

У касаційному поданні прокурор
зазначає про безпідставність повернення справи на додаткове розслідування,
вказує на те, що під час провадження досудового слідства не було допущено таких
порушень вимог кримінально-процесуального закону, без усунення яких справа не
може бути призначена до розгляду. Просить постанову судді апеляційного суду
Київської області від 28 серпня 2008 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу -
направити на новий попередній розгляд.

Захисник ОСОБА_1 у своїй касаційній
скарзі зазначає про те, що суддя апеляційного суду за результатами попереднього
розгляду безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття
кримінальної справи щодо ОСОБА_2, вказує, що матеріали кримінальної справи
свідчать про відсутність у діях його підзахисного складу злочину. Просить
постанову судді апеляційного суду Київської області щодо ОСОБА_2 скасувати, а
справу - закрити.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, пояснення захисника ОСОБА_1, який підтримав касаційну скаргу; думку прокурора, який
підтримав касаційне подання та заперечив проти задоволення касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи подання і скарги, колегія суддів вважає, що касаційне
подання прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника -
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 246 КПК
України суддя з власної ініціативи повертає справу на додаткове розслідування у
випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового
слідства були допущені такі порушення вимог цього Кодексу, без усунення яких
справа не може бути призначена до судового розгляду.

Як видно з матеріалів справи, у
постанові про притягнення як обвинуваченого, відповідно до вимог ст. 132 КПК
України, зазначено час,
місце та інші обставини вчинення злочинів, що інкримінуються ОСОБА_2, наскільки вони відомі слідчому,
статті кримінального закону, якими передбачені ці злочини.

Обвинувачення ОСОБА_2 було пред'явлено відповідно до вимог
ст. 133 КПК України, суть обвинувачення йому була роз'яснена, жодних зауважень
чи клопотань при цьому від обвинуваченого не надходило.

З дотриманням вимог ст. 218 КПК України
ОСОБА_2 було оголошено про закінчення слідства
і роз'яснено право на ознайомлення з усіма матеріалами справи, а також - право
заявити клопотання про доповнення досудового слідства, проте жодних клопотань
обвинуваченим заявлено не було.

В обвинувальному висновку, відповідно
до вимог ст. 223 КПК України,
сформульоване обвинувачення, яке ставиться в провину ОСОБА_2, дана юридична кваліфікація
інкримінованих обвинуваченому діянь з посиланням на відповідні статті КК
України.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновок судді апеляційного суду про порушення права обвинуваченого
на захист у зв'язку з неконкретністю пред'явленого йому обвинувачення не
ґрунтується на законі, а зазначені у постанові про повернення справи на
додаткове розслідування підстави не свідчать про допущення органом досудового
слідства таких порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, без
усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Виходячи з викладеного, керуючись
ст.ст. 395, 396 КПК України, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Верховного Суду України,

у
х в а л и л а:

касаційне подання прокурора задовольнити, а касаційну
скаргу захисника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді апеляційного суду
Київської області від 28 серпня 2008 року про повернення кримінальної справи
щодо ОСОБА_2 на додаткове розслідування скасувати, а справу направити на новий
попередній розгляд.

Судді:

В.М. Коновалов О.В. Кривенда Б.М. Пошва