Справа № 11а-819/2007р
Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
ч.2 , 366 ч.2 Доповідач Брух Б.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року жовтня
5 дня Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Львівської області в складі:

Головуючого:
Яременка О.Д. Суддів: Галина В.П., Брух Б.І. з участю прокурора Кукундіна В.О. засудженого ОСОБА_1

розглянули у
відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за
апеляціями засудженого ОСОБА_1, державного обвинувача,
представника цивільного позивача на вирок Жидачівського районного суду
Львівської області від 16 липня 2007 року

Цим
вироком засуджений: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
одружений, має на утриманні
неповнолітню дитину, тимчасово не
працюючий, судимості немає

за ч. 2 ст. 222
КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні
посади та посади, пов'язані з
розпорядженням товарно -матеріальних цінностей на два роки.

За ч. 2 ст. 366 КК України на три роки позбавлення волі з позбавленням
права обіймати керівні посади та посади,
пов'язані з розпорядженням товарно -матеріальними цінностями на два
роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань остаточно визначено - чотири роки позбавлення
волі з позбавленням права обіймати керівні посади та посади, пов'язані з розпорядженням товарно -
матеріальними цінностями на два роки.

У відповідності до ст.1 п. „б" Закону України від 19
квітня 2007 року „Про амністію" ОСОБА_1 від покарання звільнити як
особу, не позбавлену батьківських
прав, що має дитину, якій не виповнилось 18 років.

За ч. 5 ст. 191
КК України ОСОБА_1 виправдано.

Засуджений
знаходиться на підписці про невиїзд.

Цивільний позов Української державної інноваційної компанії залишено без
розгляду.

А решти на майно засудженого - частку в спільній квартирі
по АДРЕСА_1, вклади в Ощадбанку
України, транспортні засоби скасовано.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст.ст. 81, 330 КПК
України.

Вироком
суду ОСОБА_1 визнаний винуватим і засуджений за те, що він 22 серпня 2003 року, працюючи директором ТзОВ „Кнісельчанка"
в с Кнісело
Жидачівського району Львівської області отримав кредит на товариство в розмірі
200 тис. грн., попередньо подавши в AT
„Кредит банк (Україна)" документ,
що містив завідомо неправдиву інформацію - випуску №5 з протоколу зборів
учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 1 листопада 2002 року, завірену його особистим підписом про надання
йому згоди учасниками ТзОВ „Кнісельчанка" на передачу рухомого та
нерухомого майна підприємства у заставу банку.

2 березня 2004 року засуджений, як
директор ТзОВ „Кнісельчанка",
отримав кредит в розмірі 300 тис. грн.,
подавши у ВАТ „Електрон Банк" документи, що містили завідомо неправдиву
інформацію, а саме протокол зборів
учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 19 грудня 2003 року про надання йому
згоди учасників товариства на передачу рухомого та нерухомого майна
підприємства у заставу банку. Отриманий кредит в сумі 299912, 37 грн. у банк
своєчасно не було повернуто.

26 травня 2004 року ОСОБА_1, як директор ТзОВ „Кнісельчанка", отримав кредит у розмірі 70 тис. грн., подавши у ВАТ КБ „Надра" документ,
що містив завідомо неправдиву інформацію - виписку з протоколу зборів
учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 19 грудня 2003 року, завірену особистим підписом ОСОБА_1 про
надання йому згоди учасників ТзОВ на передачу цілісного майнового комплексу
ТзОВ „Кнісельчанка" у заставу банку. Отриманий кредит в сумі 32451, 13 грн. у банку своєчасно не було повернуто.

ОСОБА_1 достовірно знаючи про те, що
на зборах учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 1 листопада 2002 р. та 19
грудня 2003 року не вирішувалось питання про надання йому, як директору ТзОВ „Кнісельчанка", згоди на передачу майна товариства у заставу
банку з метою отримання кредитів,
засуджений ОСОБА_1, будучи
службовою особою ТзОВ „Кнісельчанка",
власноручно завірив виписки протоколів зборів учасників ТзОВ
„Кнісельчанка" від 1.11.2002 р. та від 19.12.2003р. про надання йому згоди
на передачу майна товариства у заставу,
чим підробив вказані документи.

Підроблені документи засуджений використав для оформлення у державних
нотаріусів договорів застави, іпотеки та
для одержання в банках кредитів. Отримані по підроблених документах кредити на
загальну суму 332365, 5 грн. в банках ВАТ „Електрон Банк", ВАТ „Надра" своєчасно не були
повернуті, що спричинило тяжкі наслідки.

В апеляції прокурор ставить питання про скасування вироку в частині
виправдування засудженого за ч. 5 ст. 191 КК України, покликаючись на те, що ОСОБА_1,
будучи директором ТзОВ „Кнісельчанка", ТзОВ „Джерела Львівщини", зловживаючи своїм службовим станом відчужив
майно „Української державної інноваційної компанії, знаючи,
що воно товариству не належить.

Його винуватість у вчиненні даного злочину стверджується
зібраними на досудовому слідстві та в судовому засіданні доказами в їх
сукупності. Рішеннями господарських судів Львівської області, якими зобов'язано ТзОВ „Джерела
Львівщини" сплатити „Українській державній інноваційній компанії борги по
виплаті лізингових платежів, а також
розірвано договір фінансового лізингу і все майно повернуто у власність
„Української державної інноваційної компанії". Вважає, що ОСОБА_1 без згоди зборів учасників ТзОВ
„Кнісельчанка" привласнив і продав типографське обладнання. Тому його дії
органи слідства правильно кваліфікували за ч. 5 ст. 191 КК України.

В апеляції засуджений ОСОБА_1
покликається на те, що в його діях
відсутній будь -. який склад злочину,
просить вирок скасувати, а справу
провадженням закрити з наступних мотивів: в період дії договорів лізингу від
30.07.1998 року та 27.03.2000 року ТзОВ „Джерела Львівщини" сплатило кошти
в сумі 89100 грн. Даний факт підтверджений актом контрольно - ревізійного
управління у Львівській області від 13.02.2001 року. Отже, договір лізингу виконувався, що спростовує звинувачення його у заздалегідь
задуманих злочинних намірах.

Обладнання для
видобування та розливу води (обладнання групи №1)

2004
року продано Українською державною інноваційною компанією
(УДІК) та передано за актом ТзОВ „Веда". У зв'язку з чим відповідно до ст.
607 ЦК України
виконання зобов'язання за договором в цій частині є неможливим. Тобто, УДІК безперешкодно користувалась та
розпоряджалась обладнанням, що стверджено постановою
Львівського апеляційного господарського суду
від

2005
року. А поліграфічне обладнання ( обладнання групи
№2), щодо якого його обвинувачують в
його розкраданні УДІК не забирає, хоча
його місце знаходження відоме, договір
зберігання та акт прийому - передачі знаходяться в матеріалах справи.

На підставі ст.ст. 603,
601, 604 ЦК України зобов'язання
в частині повернення обладнання групи №2 вважає також припиненим шляхом
зарахування сплачених товариством коштів у сумі 89100 грн. Вважає, що правовідносини, які склались між ТзОВ „Джерела
Львівщини" та УДІК лежать виключно в полі цивільно - правових відносин.

Таким чином, вважає, що в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч.5 ст. 191 КК України і суд
обґрунтовано його по даній статті виправдав.

Разом з тим,
вважає, що суд прийшов до
неправильних висновків, визнавши його
винуватим та засудивши за ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст. 366 КК України, покликаючись на те, що частина учасників ТзОВ „Кнісельчанка"
відчужили свої частки у статутному фонді товариства. У зв'язку з цим вони
втратили права і обов'язки по відношенню до товариства, а тому показання їх не можуть свідчити про
підлог. Протоколи зборів учасників ТзОВ „Кнісельчанка" складались з
врахуванням викуплених часток. Жоден з договорів про продаж частки не визнаний
недійсним, тому вони є чинними і несуть
цивільно - правові відносини для сторін договору.

Всі кредити отримані ТзОВ „Кнісельчанка" в банках - погашені у справі
про банкрутство товариства, тому жодних
негативних наслідків у зв'язку з його діями не наступило.

Засуджений також подав заперечення на апеляцію прокурора, в якому зазначає, що в апеляції прокурор не навів мотивів чому
він вважає його виправдання неправильним та не спростував висновків суду про
те, що спір про лізингове майно
охоплюється цивільно - правовими відносинами. Просить відмовити прокурору в
задоволенні апеляції.

В апеляції представник цивільного позивача Української державної
інноваційної компанії ставить питання про скасування вироку в частині залишення
без розгляду цивільного позову та постановити вирок, в якому цивільний позов УДІК задовольнити
повністю.

Заслухавши доповідача,
пояснення прокурора, засудженого
та представника цивільного позивача, які
підтримали свої апеляції, розглянувши
матеріали справи, доводи апеляцій, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляції прокурора та представника
цивільного позивача задовольнянню не підлягають, а апеляцію засудженого слід задовольнити
частково.

Висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 222 ч.2, 366 ч.2 КК України за обставин, встановлених судом і викладених у вироку стверджуються
дослідженими судом доказами.

А саме: показаннями свідків - учасників ТзОВ „Кнісельчанка"
ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19 та інших
про те, що вони участі в зборах
учасників ТзОВ „Кнісельчанка" 1 листопада 2002 року та 19 грудня 2003 року
не брали, дозволу директору підприємства
ОСОБА_1 на передачу основних засобів у заставу банку, з метою отримання кредиту не давали і підписи
в протоколах зборів учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 19 грудня 2003 року
їм не належать. На час слухання справи сорок із сорока вісьми учасників
товариства свої частки відчужили.

Показаннями свідка ОСОБА_20 про те,
що 22 липня 2003 року він посвідчив договір застави нерухомого майна
ТзОВ „Кнісельчанка" з участю представників AT „Кредит
Банк (Україна)" та директора ТзОВ „Кнісельчанка" ОСОБА_13гідно
Статуту ТзОВ „Кнісельчанка" виключне право розпоряджатись основними
засобами підприємства належало зборам учасників, ОСОБА_1 особисто дав йому, як підставу для розпорядження майном підприємства, виписку № 5 з протоколу Зборів учасників від
1 листопада 2002 року, згідно якої Збори
учасників уповноважували його на передачу майна підприємства у заставу банку з
метою отримання кредиту. Також 2 березня 2004 року він посвідчив договір
іпотеки нерухомого та рухомого майна ТзОВ „Кнісельчанка" з участю
представників ВАТ „Електрон Банк" та директора товариства ОСОБА_1 Як
підставу для розпорядження майном підприємства,
ОСОБА_1 особисто подав йому протокол Зборів учасників від 19 грудня 2003
року, згідно якого Збори учасників
уповноважували його на передачу майна підприємства у заставу банку з метою
отримання кредиту.

Свідок ОСОБА_21 ствердив,
що він здійснював прийом документів

10.01.2003 року від ОСОБА_1 на оформлення кредиту в банк AT „Кредит
Банк

( Україна)". Разом з іншими документами ОСОБА_1ом
було подано виписку № 5 від 1

листопада 2002 року про надання йому дозволу на передачу
основних засобів

підприємства у заставу банку, необхідність подання якої передбачена
Статутом

ТзОВ „Кнісельчанка",
як документа підтверджуючого повноваження директора на

відчуження майна підприємства та сертифікату відповідності

НОМЕР_1 на
бланку серії НОМЕР_2 на мінеральну воду „Кнісельчанка", виданого 25 грудня 2002 року. На підставі поданих
документів кредитним комітетом було прийнято рішення про надання кредиту ТзОВ
„Кнісельчанка" в сумі 200 тис. грн. та 22.07.2003 року укладено кредитний
договір і договір застави нерухомого майна ТзОВ „Кнісельчанка", які підписав директор підприємства ОСОБА_1
Кредит на даний час погашений.

Показаннями свідка ОСОБА_22 про те,
що в травні 2004 року ОСОБА_1 подав у кредитний комітет ВАТ КБ „Надра"
необхідні документи для отримання кредиту в банку, в тому числі витяг з протоколу зборів
учасників ТзОВ „Кнісельчанка" від 19 грудня 2003 року, згідно якого ОСОБА_1 учасниками товариства
надано згоду на передачу майна підприємства у заставу банку з метою отримання
кредиту.

Згодом було укладено кредитний договір, а потім у нотаріуса договір застави майна.
Після перерахування першого траншу
в сумі 35 тис. грн. на рахунок ТзОВ „Кнісельчанка", у зв'язку з несплатою підприємством відсотків
по кредиту, видачу останнього було
припинено.

Вчинено виконавчий
напис у нотаріуса на заставлене майно. Кредит погасив інвестор.

Свідок ОСОБА_23 ствердив, що 23
грудня 2003 року ОСОБА_1 представив йому протокол Зборів учасників ТзОВ
„Кнісельчанка" від 19 грудня 2003 року,
в якому Збори учасників надали йому дозвіл на передачу основних засобів
у заставу банку ВАТ „Електрон Банк". На підставі поданих ОСОБА_1
документів ним було сформовано кредитну справу і на кредитному комітеті
прийнято рішення про виділення ТзОВ „Кнісельчанка" кредиту в сумі 300 тис.
грн.. під заставу цілісного майнового комплексу товариства. Однак, видача кредиту відкладалась до погашення
кредиту в AT „Кредит банк (Україна)".

Після погашення вищевказаного кредиту між ВАТ „Електрон Банк" та
директором ТзОВ „Кнісельчанка" було укладено кредитний договір на суму 300
тис. грн. та іпотечний договір про передачу в заставу банку цілісного майнового
комплексу. На даний час кредит погашений.

Свідок ОСОБА_24 пояснила, що
сертифікат відповідності НОМЕР_1 на бланку серії НОМЕР_2 від 25 грудня 2002
року, поданий директором ТзОВ
„Кнісельчанка" ОСОБА_1в УТ „Кредит Банк (Україна)" з метою отримання
кредиту, Дрогобицькою філією РДЦСМС ТзОВ
„Кнісельчанка" не видавався і бланк НОМЕР_2 в розпорядженні товариства не
був. Сертифікат НОМЕР_1, на який
здійснюється покликання на бланку серії НОМЕР_2 видавався 27.03.2000 року ТзОВ
„Джерела Львівщини" на мінеральну воду „Кнісельчанка", однак на бланку серії ВА № 091633.

Даними висновків почеркознавчих експертиз ( т. 6 а.с. 58, 60, 63, 65, 67,
69, 71, 82, 90, 96-97,
100; 116, 124 - 126; 137 -
138, 151 - 153, 164 -165,
176-177, 186, 188).

Даними криміналістичних експертиз ( т.6 а.с. 112, 114,
116, 128 - 129, 137 -138,
140-141, 155-156, 167-168,
179).

Протоколом №5 від 1 листопада 2002 року Зборів учасників ТзОВ
„Кнісельчанка", на яких прийнято
рішення про призначення директором підприємства ОСОБА_1 ( т. 9 а.с. 54 - 55).

Статутом ТзОВ „Кнісельчанка", з зареєстрованого 23.03.1998 року
Жидачівською районною адміністрацією,
згідно якого до виключної компетенції Зборів учасників товариства відноситься:
„ встановлення порядку та надання дозволів на відчуження і використання
нерухомого майна та іншого майна, що
належить до основних фондів товариства",
який підтверджує необхідність отримання директором ОСОБА_13годи Зборів
учасників на відчуження основних засобів підприємства ( т.9 а.с. 56 - 69).

Банківськими документами про надання товариству кредитів ( т.З а.с. 29 -32;
т. 7 а.с. 193 - 195; т. 9 а.с. 97 - 99; т. 8 а.с. 6-7, 24 - 28); нотаріально засвідченими договорами ( т. 8 а.с. 3-5, 18 - 23,
38 -41); підробленою випискою № 5 з протоколів Зборів Учасників ТзОВ
„Кнісельчанка" від 1 листопада 2002 року ( т. 9 а.с. 77 - 78) та іншими
документами.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у шахрайстві з
фінансовими ресурсами та в службовому підроблені.

Усім зібраним доказам дав оцінку,
яка не викликає сумнівів у її об"єктивності та обґрунтованості.

Виходячи з наведеного та враховуючи встановлені судом
фактичні обставини справи, колегія
суддів вважає, що ОСОБА_1 обґрунтовано
засуджений за ст.ст. 222 ч.2, 366 ч.2 КК
України.

Покликання засудженого в апеляції на те, що показання учасників товариства після
відчуження частки у майні не можуть свідчити про підроблення документів -
безпідставні, оскільки спростовуються даними
протоколів зборів від 1.11.2002 року та 19.12.2003 року, показаннями свідків, даними висновків почеркознавчих експертиз.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку в частині засудження
ОСОБА_1а за ст.ст.222 ч.2, 366 ч.2 КК
України.

Суд обґрунтовано застосував до засудженого ст.1 п."б" Закону
України від 19.04.2007 року, який набрав
чинності 9.06.2007 року „Про амністію",
однак не правильно звільнив його від відбування покарання, оскільки згідно ст.6 Закону України „Про
амністію" особи, які підпадають під
дію ст.1 цього закону і кримінальні справи,
стосовно яких перебувають у провадженні суду, але вироки не набули законної сили про
злочини, вчиненні до набрання чинності
цим Законом звільняються від кримінальної відповідальності, тому ОСОБА_1 на підставі ст.1 п."б"
Закону слід звільнити від кримінальної відповідальності.

Щодо апеляції прокурора, в якій він
ставить питання про скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_13а ч.5
ст.191 КК України, то така задовольненню
не підлягає.

Суд обґрунтовано і підставно зазначив,
що дане обвинувачення ОСОБА_1 в судовому засіданні не знайшло свого
підтвердження.

ОСОБА_1 3 даного приводу пояснив, що
грошей за топографічне обладнання не привласнював, його не продавав, дане обладнання передав на Мотозавод на зберігання, однак власник відмовляється його забрати.

Показання ОСОБА_1 в цій частині стверджуються договором відповідального
зберігання від 4.01.2000 року (т.12 а.с.53) та постановою апеляційного
господарського суду від 24.01.2005 року про те,
що УДІК не доведено факту вчинення ТзОВ „Кнісельчанка" та ТзОВ
„Джерела Львівщини" перешкод в користуванні належним позивачу майном (т.12
а.с. 140-141).

З матеріалів справи видно, що між
Українською державною інноваційною компанією та ТзОВ „Кнісельчанка", ТзОВ „Джерела Львівщини" було укладено
цивільно-правовий договір фінансового лізингу НОМЕР_3 від 27 березня 2000 року.

23.01.2003 року рішенням господарського суду Львівської
області договір фінансового лізингу було розірвано і стягнуто з ТзОВ заборгованість
по вказаному договору.

З рішень господарських судів вбачається,
що за отримання по лізингу обладнання по даний час проводиться оплата і
несплачені кошти можуть бути відшкодовані при проведенні банкрутства.

Фактично дії, які інкримінують ОСОБА_1
як злочин, лежать виключно в полі
цивільно-правових відносин про що свідчать рішення господарських судів (т.12
а.с.140-141, 171-172).

Покликання прокурора на те, що з
моменту розірвання договору лізингу цивільно-правові відносини між УДІК та ТзОВ
„Кнісельчанка" та „Джерела Львівщини" перестали існувати -
безпідставні, тому що припинили своє
існування відносини, передбачені умовами
договору, а не цивільно-правові
відносини взагалі, що підтверджуються
тим, що після розірвання договору
лізингу УДІК зверталась з цивільними позовами до товариства у господарські
суди.

З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції правильно залишив
цивільний позов Української державної інноваційної компанії без розгляду, надавши їм право звертатись з позовом в
порядку цивільного судочинства.

Таким
чином, суд обґрунтовано
виправдав ОСОБА_1 3а ч.5 ст. 191 КК України.

Колегія суддів
не вбачає підстав для скасування вироку в цій частині. Керуючись ст.ст.
362, 366 КПК України, колегія суддів апеляційного суду

ухвалила:

апеляції прокурора, представника
цивільного позивача залишити без задовольнення,
апеляцію засудженого задовольнити частково.

Вирок Жидачівського районного суду Львівської області від
16 липня 2007 року щодо ОСОБА_1 в порядку ст.365 ЦПК України змінити на
підставі ст.1 п."б" Закону України „Про амністію" від 9 червня
2007 року ОСОБА_1 3вільнити від кримінальної відповідальності.

У решті цей вирок залишити без змін.