У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада
2007 року м.
Київ

Колегія суддів Військової судової колегії Верховного Суду
України в складі :

головуючого
Пилипчука П.П., суддів Волкова О.Ф., Пінчука М.Г.,

за участю прокурора Коломойцева В.Д., скаржника ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні
судові матеріали за скаргою ОСОБА_1, поданою в інтересах його неповнолітнього
сина ОСОБА_2, на постанову начальника відділу дізнання та профілактики
правопорушень - заступника начальника Північного територіального управління
Військової служби правопорядку від 22 червня 2006 року про закриття
кримінальної справи та про відмову в порушенні кримінальної справи, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову військового місцевого суду
Чернігівського гарнізону від 10 липня 2006 року та ухвалу військового
апеляційного суду Центрального регіону від 8 вересня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2006 року громадянин ОСОБА_1 звернувся в порядку
ст. 236-6 КПК України до військового місцевого суду Чернігівського гарнізону зі
скаргою, в якій просив скасувати постанову начальника відділу дізнання та
профілактики правопорушень - заступника
начальника Північного територіального управління Військової служби правопорядку
від 22 червня 2006 року про закриття кримінальної справи, порушеної за фактом
дорожньо-транспортної пригоди за участю військовослужбовця строкової служби
військової частини А 1211 рядового ОСОБА_3 - водія автомобіля УАЗ 3151
(військовий номер - НОМЕР_1) та пішохода
ОСОБА_2, та про відмову в порушенні
кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю в його діях складу
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України.

Постановою військового місцевого суду Чернігівського
гарнізону від 10 липня 2006 року, залишеною без змін ухвалою військового
апеляційного суду Центрального регіону від 8 вересня 2006 року, скаргу
ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 викладено прохання про
скасування зазначених судових рішень у зв'язку з істотним порушенням
кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального
закону, а також про направлення кримінальної справи за фактом ДТП за участю
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 військовому прокурору Чернігівського гарнізону для
проведення додаткового розслідування. На думку ОСОБА_1, ні суд першої
інстанції, ні апеляційний суд не взяли до уваги суперечливість показань
свідків, на яких грунтуються висновки суду, неповноту висновків проведених по
справі експертиз, відсутність доказів на підтвердження факту порушення правил
дорожнього руху неповнолітнім ОСОБА_2. Крім того, на переконання скаржника,
ступінь отриманих його сином внаслідок ДТП тілесних ушкоджень встановлений невірно.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України Волкова О.Ф., пояснення ОСОБА_1 в обгрунтування
касаційної скарги, міркування прокурора, який просив відмовити в її
задоволенні, перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали
закритої кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів
кримінальної справи, порушеної за фактом ДТП, 12 лютого 2004 року близько
восьмої години ранку військовослужбовець строкової служби військової частини А
1211 рядовий ОСОБА_3, керуючи автомобілем УАЗ 3151 (військовий номер - НОМЕР_1), рухався по вул. Рокосовського в м.
Чернігові. Після проїзду перехрестя з вулицею 50 років СРСР за пішоходним
переходом автомобіль під керуванням ОСОБА_3 зіткнувся з неповнолітнім ОСОБА_2.,
який перетинав дорогу прискореною ходою з правої відносно напрямку руху
транспорту сторони. Пішоход з'явився у полі зору ОСОБА_3 з-за тролейбуса, що
рухався з незначним випередженням у попутному напрямку по правій від автомобіля
УАЗ 3151 смузі. Водієм ОСОБА_3 було подано звуковий сигнал та застосовано екстрене
гальмування, однак запобігти наїзду на пішохода не вдалося. В результаті ДТП
ОСОБА_2 заподіяно закритий косо-поперечний перелом лівої стегнової кістки у
середній третині зі зміщенням.

Підставою для винесення
оскаржуваної ОСОБА_1 постанови про закриття кримінальної справи та відмову в
порушенні кримінальної справи органом дізнання зазначена відсутність в діянні
складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, а саме обов'язкової
ознаки його об'єктивної сторони - порушення правил водіння або експлуатації
транспортного засобу.

Суд першої інстанції,
відповідно до вимог статей 236-2, 236-6 КПК України всебічно, об'єктивно та
повно перевіривши обставини ДТП, що призвела до травмування ОСОБА_2, заслухавши
пояснення ОСОБА_1, підтвердив висновок про відсутність ознак вчинення ОСОБА_3
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, а також підстав до порушення
стосовно нього кримінальної справи, та дійшов обгрунтованого висновку про
дотримання начальником відділу дізнання та профілактики правопорушень - заступником
начальника Північного територіального управління Військової служби вимог статей
99, 213, 214 КПК України при винесенні постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи та про закриття кримінальної справи.

Порушень військовим місцевим
судом Чернігівського гарнізону вимог кримінально-процесуального закону,
неправильного застосування кримінального закону при розгляді поданої ОСОБА_1 в
порядку ст.ст. 236-1, 236-5 КПК України скарги не виявлено.

Посилання ОСОБА_1 на
відсутність експертного висновку щодо питання про дотримання чи порушення
ОСОБА_3 правил проїзду регульованого світлофором перехрестя, щодо наявності
причинного зв'язку між нібито допущеним ОСОБА_3 порушенням правил дорожнього
руху та наїздом на пішохода, а також щодо ступеня тяжкості отриманих ОСОБА_2.
тілесних ушкоджень є безпідставними.

Так, згідно висновку судової
автотехнічної експертизи, проведеної за постановою військового прокурора Чернігівського гарнізону, автомобіль УАЗ під
керуванням ОСОБА_3 рухався зі швидкістю близько 15-22 км на годину; в дорожній
обстановці, яка склалася на момент ДТП, водій не мав технічної можливості
уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_2; з технічної точки зору аварійна дорожня
ситуація була створена діями пішохода ОСОБА_2, які суперечили вимогам п. 4.7,
п. 4.9, п. 4.10, підпунктами “а, б, г” п. 4.14 Правил дорожнього руху. При цьому висновок про причинний зв'язок між
діями пішохода та дорожньо-транспортною пригодою з відповідними наслідками
експертом викладено у формі, яка не викликає сумнівів.

Крім того, в матеріалах
справи є висновок судово-медичного експерта про належність отриманих ОСОБА_2.
внаслідок ДТП тілесних ушкоджень до категорії середньої тяжкості. Однак,
ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у даному конкретному випадку не впливає на
висновок про наявність складу злочину, оскільки в діях ОСОБА_3 порушення правил
дорожнього руху, а відтак і ознак кримінально караного діяння, не вбачається.

В зв'язку з викладеним,
колегія суддів Військової судової колегії Верховного Суду України визнає
постановлені в даній справі судові рішення законними та обгрунтованими і вважає
за необхідне залишити постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного
суду без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 394, 396 КПК
України, колегія суддів Військової судової колегії Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову військового місцевого суду Чернігівського гарнізону від 10 липня 2006
року та ухвалу військового апеляційного суду Центрального регіону від 8 вересня
2006 року залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
:

Пилипчук П.П.. Волков
О.Ф.
Пінчук М.Г.