В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.05.2015 Справа №607/8137/14-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження № 0001234 від 08 травня 2014 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь, АРК, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24 березня 2007 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.2 ст.263 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 гривень;

- 23 серпня 2007 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.2 ст. 307, на підставі 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням його від відбування зазначеного покарання із випробуванням (ст. 75 КК України) з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та штрафу в розмірі 510 гривень, який виконується самостійно;

- 12 березня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.2 ст. 263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки. Згідно ст. 71 КК України, частково приєднано 3 роки 6 місяців по вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2007 року, остаточне покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 12 червня 2014 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області за ч.2 ст. 263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік. Згідно ч.1 ст. 71 КК України, частково приєднано 8 місяців по вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2009 року, остаточне покарання 1 рік 8 місяців позбавлення волі,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 08 травня 2014 року о 12 год. 20 хв., який перебував у приміщенні ТЦ ТОВ «Новус Україна» по вул. Перля, 3, в м. Тернополі, виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 08 травня 2014 року о 12 год. 20 хв., перебуваючи в приміщенні ТЦ ТОВ «Новус Україна» по вул. Перля, 3 в м. Тернополі, де переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, намагався викрасти коньяк «Martell» V.S. 40% ємкістю 0,5 літра, вартістю 185 грн. 40 коп., який заховав під куртку, в яку був одітий та пройшов повз касу, при цьому не розрахувався за нього, та направився до виходу із торгового центру. Однак виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, оскільки при виході із торгового центру з викраденим майном ОСОБА_4 був затриманий працівниками охорони. Своїми умисними діями ОСОБА_4 завдав ТОВ «Новус Україна» матеріальну шкоду на загальну суму 185 грн. 40 коп.

Крім цього, органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується, в тому, що 05 травня 2014 року о 12 год. 00 хв. перебуваючи на полігоні поблизу с. Біла, Тернопільського району, Тернопільської області знайшов предмет циліндричної форми схожий на гранату, який положив у кишеню куртки. В подальшому вказану гранату носив при собі з метою використати її для вчинення вибуху на водоймі для лову риби. 08 травня 2014 року о 17 год. 00 хв. працівниками Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області у приміщенні вказаного органу внутрішніх справ по вул. Шевченка 10, в м. Тернополі, під час проведення поверхневого огляду, в присутності двох понятих з правої зовнішньої кишені куртки, в яку був одягнений ОСОБА_4 , було виявлено та вилучено предмет циліндричної форми схожий на гранату, який є конструктивно-оформленим зарядом вибухової речовини в корпусі наступальної осколкової ручної гранати РГ-42. В результаті чого своїми діями порушив вимоги Постанови Верховної Ради України № 2471 ХІІ від 17 червня 1992 року «Про право власності на окремі види майна», «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року «Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії» та наказом Міністра Внутрішніх Справ № 292 від 12 квітня 1999 року.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України визнав повністю, підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини та показав, що на початку травня 2014 року (точної дати не пригадує) він перебуваючи в ТЦ «Новус» вирішив здійснити крадіжку коньяку, оскільки був засмучений через поставлений йому діагноз лікарями. Проходячи відділом з алкогольних напоїв, взяв із прилавку пляшку коньяку, назви якої не пам`ятає, заховавши її під свій одяг та направився до виходу із магазину. Однак на виході із магазину ТЦ «Новус» був затриманий охоронцем вказаного магазину, який відразу ж викликав працівників міліції. Приблизно через пів години приїхали працівники міліції, яким він зізнався про вчинення крадіжки. Завдану шкоду добровільно відшкодував.

Також, доповнив, що погоджується зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України, згідно повідомлення про підозру та обвинувального акта, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.
Крім власного визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, його винуватість доводиться оголошеними, дослідженими та проаналізованими під час судового розгляду доказами.
Протоколом усної заяви (повідомлення) про злочин від 08 травня 2014 року, відповідно до якого, керуючий магазину «Новус» ОСОБА_8 просить притягнути до кримінальної відповідальності невідомого їй чоловіка, який 08 травня 2014 року, близько 12 год. 20 хв. таємно викрав із ТЦ «Новус», що по вул. Перля, 3 в м. Тернополі, коньяк «Martell», чим завдав матеріальної шкоди на суму 300 грн.

Протоколом огляду місця події від 08 травня 2014 року, відповідно до якого оглянуто ТЦ «Новус».
Довідкою про перелік та вартість товарів викрадених в ТЦ «Новус» 08 травня 2014 року, згідно якої вартість коньяку «Martell» без ПДВ становить 185 грн. 40 коп.

Протоколом огляду предмету від 08 травня 2014 року, під час якого було оглянуто комп`ютерний диск на якому міститься інформація з камер відеоспостереження у ТЦ «Новус».

Що стосується обвинувачення ОСОБА_4 у носінні, зберіганні та придбанні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, тобто у злочині, передбаченому ч.1 ст. 263 КК України, судом встановлено наступне.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заперечив свою причетність до злочину за ч. 1 ст. 263 КК України, в якому він обвинувачується та показав, що виявлена та вилучена у нього граната йому не належить, оскільки йому її дали працівники міліції при перебуванні його у приміщенні Тернопільського МВ. Працівники міліції, яких було троє, одного з них було звати ОСОБА_9 , дали йому 30 гривень за те, щоб він вказану гранату взяв собі та визнав себе винним за її носіння, зберігання та придбання. В подальшому йому було вручено ще 250 гривень. Він погодився на умови працівників міліції, оскільки боявся, якщо він цього не зробить, то вони його поб`ють. Імітуючи здавання ним вказаної гранати у кабінеті слідчого на першому поверсі Тернопільського МВ понятих не було, а коли їх було запрошено то граната перебувала на столі. Слідчому він сказав, що «бере гранату на себе», однак у вчинені вказаного злочину винен себе не вважає. В його присутності процесуальні документи, а саме протокол огляду, слідчим не складався та запрошенні понятті нічого не підписували. На запитання слідчого, скільки йому заплатили за «взяття гранати на себе» - він все розповів, однак ним з цього приводу ніяких законних рішень не було прийнято. В обвинуваченні зазначено, що «05 травня 2014 року, він, перебуваючи на полігоні поблизу с. Біла, Тернопільського району, Тернопільської області знайшов предмет циліндричної форми схожий на гранату», але в дійсності він не знає де знаходиться полігон в с. Біла Тернопільського району, а 05 травня 2014 року він перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні.

Як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, прокурор під час судового розгляду зазначає дані протоколу огляду місця події від 08 травня 2014 року, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та висновки експертів № 3-27/14 від 10 травня 2014 року, № 2-302/14 від 10 травня 2014 року.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_11 показав, що його, можливо 08 травня 2014 року (оскільки точної дати він не пам`ятає) працівниками міліції було запрошено в Тернопільський МВ у кабінет на першому поверсі, в якості понятого для проведення слідчої дії, пояснивши, що йому потрібно побути та постояти. Під час проведення вказаної дії було вилучено предмет схожий на гранату, але в кого саме він не пам`ятає. В момент запрошення його до кабінету, в ньому вже перебувало троє чи четверо чоловіків, а граната лежала на столі. Обвинуваченого ОСОБА_4 він не пам`ятає.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_10 показав, що його, літом 2014 року (точної дати він не пам`ятає), можливо і 08 травня 2014 року між 12 год. 00 хв. та 13 год. 00 хв. працівниками міліції було запрошено в Тернопільський МВ у кабінет на першому поверсі, в якості понятого для проведення слідчої дії. Під час проведення вказаної дії було вилучено гранату із правої кишені обвинуваченого ОСОБА_4 , який сам її видавав. В момент запрошення його до кабінету, в ньому перебувало троє працівників міліції. Після чого був складений протокол, прочитавши його він підписався у ньому.

Таким чином, не може слугувати доказом винуватості ОСОБА_4 показання свідка ОСОБА_11 , оскільки вони не вказують на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину за ч.1 ст. 263 КК України, через те, що не містять жодних даних, які б вказували на носінні, зберіганні, придбання чи видачу вибухової речовини обвинуваченим ОСОБА_4 . А в показах свідка ОСОБА_10 містяться розбіжності з обвинуваченням щодо часу проведення огляду та видачі предмету схожого на гранату.

Ці докази покази свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які при проведенні слідчої дії під час досудового розслідування були залучені як поняті, судом визнано недопустимими. Як наслідок, судом визнається недопустимим доказом винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України протокол огляду місця події від 08 травня 2014 року, під час якого було виявлено та вилучено і правої зовнішньої кишені куртки, в яку був одягнутий ОСОБА_4 предмет циліндричної форми, схожий на гранату, що в даному випадку складений з порушенням вимог абз. 2 ч.7 ст. 223 КПК України.

Згідно висновків експертів № 3-27/14 від 10 травня 2014 року та № 2-302/14 від 10 травня 2014 року, наданий на дослідження предмет є конструктивно-оформленим зарядом вибухової речовини в корпусі наступальної осколкової ручної гранати РГ-42, який містить в своєму складі заряд вибухової речовини, сірого кольору, у вигляді частинок різної форми, що є вибуховою речовиною на основі тротилу (2, 4, 6 тринітротолуолу).

Дані, що містяться у висновку, не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України. Ці дані вказують лише на те, що корпус вказаної гранати містить заряд вибухової речовини, проте не доводять сам факт носіння, зберігання та придбання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу обвинуваченим ОСОБА_4 .
Оцінивши такий доказ в даному кримінальному провадженні у сукупності із іншими доказами, дослідженими під час судового розгляду, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд відкидає його як такий, що не може бути єдиним доказом винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Інших доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України стороною обвинувачення не надано.

Обов`язок доказування обставин за обвинуваченням, належності та допустимості доказів покладається в даному випадку на слідчого, прокурора й не може перекладатись на обвинуваченого.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

За ч.1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч.1, 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 2, 3, 4 ст. 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Повідомлення про підозру, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, якщо їх неможливо усунути, тлумачаться на користь такої особи.

З ч.1 ст. 91 КПК України вбачається, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч.1, 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, без сумніву доводили вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України стороною обвинувачення після опитування щодо бажання доповнити судовий розгляд надано не було, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення не доведено в судовому засіданні, а усі припущення й сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

Таким чином, застосовуючи наведені в вироку норми матеріального, процесуального права, з урахуванням практики Верховного Суду України, Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у носінні, зберіганні та придбанні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, стороною обвинувачення недоведена, а тому його слід визнати не винуватим та виправдати через відсутність в його діях складу злочину.

Однак, проаналізувавши обставини та докази, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину та вважає, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковано вірно за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та наслідки вчиненого злочину, особу винного, зокрема те, що він раніше судимий, не працюючий, не перебуває на обліках у лікарів нарколога, психіатра, його молодий вік, обставини, які пом`якшують покарання - визнання ним своєї вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання та підстав для застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі.

Крім цього, згідно вироку Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 червня 2014 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 263 КК України та призначено, на підставі ч.1 ст. 71 КК України, остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців. Беручи до уваги те, що злочин, за яким обвинувачений ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності був вчинений ним до постановлення вироку від 12 червня 2014 року, остаточне покарання йому слід призначити за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням.

Питання розподілу процесуальних витрат на залучення експерта для проведення експертизи, судом не вирішується, оскільки ч.2 ст. 124 КПК України передбачено стягнення тільки з обвинуваченого витрат на залучення експерта у разі ухвалення саме обвинувального вироку, а витрати за залучення стороною обвинувачення експертів в порядку визначеному ч.2 ст. 122 КПК України здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та виправдати через відсутність в його діях складу злочину.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 червня 2014 року, за яким ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців.

Строк відбуття покарання рахувати з 12 травня 2014 року.

Процесуальні витрати за проведення судової вибухотехнічної експертизи № 3-27/14 від 10 травня 2014 року в сумі 517 грн. 44 коп. та судово-хімічної експертизи вибухових речовин продуктів пострілу та вибуху № 2-302/14 від 10 травня 2014 року в сумі 294 грн. 84 коп. відшкодувати за рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченій та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1