Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів Мороза
М. А., Наставного В. В.,при секретаріза
участю прокурора Зінорук В.
В.,Вергізової Л. А.розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 02 жовтня 2014 року
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань № 0000012, за
касаційного скаргою захисника ОСОБА_6
на вирок Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 10 грудня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 06 березня 2014
року за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

с. Озерці Володимирецького району
Рівненської області, який є особою без
визначеного місця проживання, раніше
судимого за вироком Здолбунівського
районного суду Рівненської області від
13 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 190, ч. 3

ст. 186 КК України із застосуванням ст. 70
цього ж Кодексу до покарання у виді
позбавлення волі на строк 4 роки 8
місяців, на підставі ст. 75 КК України
звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком
тривалістю

3 роки.

Вироком Здолбунівського районного
суду Рівненської області від

10 грудня 2013 року ОСОБА_7 засуджено до
покарання у виді позбавлення волі: за ч.
1 ст. 121 КК України - на строк 5 років, за ч.
1

ст. 122 КК України - на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за
сукупністю вироків шляхом поглинення
менш суворого покарання, призначеним
за вироком Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 13 грудня

2012 року більш суворим ОСОБА_7 визначено
остаточне покарання у виді позбавлення
волі на строк 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України
постановлено за сукупністю вироків до
призначеного покарання за новим
вироком частково приєднати невідбуту
частину покарання за вироком
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 13 грудня 2012
року і визначено ОСОБА_7 остаточне
покарання у виді позбавлення волі на
строк 5 років 1 місяць.

Крім того цим же вироком постановлено
стягнути з ОСОБА_7 на користь
фінансового управління Рівненської
міської ради Рівненської області
витрати на лікування потерпілих ОСОБА_8
та ОСОБА_9 у сумі 6 271,30 грн.

Згідно з цим вироком ОСОБА_7 визнано
винуватим у вчиненні кримінальних
правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 11 вересня 2012
року приблизно о 15.00 год. на території
загальноосвітньої школи № 7,
розташованої по вул. Миру у м.
Здолбунові Рівненської області, на
ґрунті особистих неприязних відносин в
ході суперечки з ОСОБА_9 не менше трьох
разів вдарив його по голові кулаками та
дерев'яною палицею, завдавши йому
тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_7 05
травня 2013 року приблизно о 18.00 год. на
узбіччі дороги, що по вул. 8-го Березня у
м. Здолбунові Рівненської області, біля
магазину «Південь» в ході суперечки з
ОСОБА_10 умисно вдарив ногою по лівій
нозі останнього, заподіявши йому
тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Ухвалою Апеляційного
суду Рівненської області від 06 березня

2014 року вказаний вирок районного суду
щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

У касаційній скарзі
захисник просить скасувати
оскаржувані судові рішення щодо її
підзахисного на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284
КПК України, посилаючись на істотні
порушення процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який заперечував проти
задоволення касаційної скарги та
просив залишити без зміни оскаржувані
судові рішення, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи, наведені у скарзі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційну скаргу слід задовольнити
частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове
рішення повинно бути законним,
обгрунтованим і вмотивованим, тобто
його має бути ухвалено компетентним
судом на підставі об'єктивно з'ясованих
обставин, підтверджених доказами,
дослідженими під час судового розгляду
та оціненими згідно з ст. 94 цього
Кодексу. Також суд у своєму рішенні
повинен навести належні, достатні
мотиви й підстави для його ухвалення.

За ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні
апеляції без задоволення в ухвалі суду
апеляційної інстанції має бути
зазначено підстави, на яких апеляційну
скаргу визнано необгрунтованою.

Як убачається з ухвали апеляційного
суду, зазначених вимог закону в цій
справі належним чином не було виконано.

З матеріалів справи видно, що захисник
у своїй апеляційній скарзі наводив
доводи щодо невідповідності вироку
суду першої інстанції вимогам
процесуального закону, усунення яких
входить до обсягу повноважень суду
апеляційної інстанції.

Однак, апеляційний суд, усупереч ст. 419
КПК України, залишаючи апеляційні
скарги осіб, які їх подали, без
задоволення, не надав вичерпної
відповіді, на яких підставах,
передбачених процесуальним чи
матеріальних законами, він визнав
наведені в цих апеляціях доводи
неспроможними.

Суд апеляційної інстанції фактично не
проаналізував доводів захисника та
засудженого щодо незаконності
оскаржуваного вироку і не дав оцінки
стосовно їх обґрунтованості чи
відсутності такої, а фактично просто
навів перелік доказів, на підставі яких
суд першої інстанції дійшов висновку
про доведеність винуватості ОСОБА_7 у
інкримінованих йому кримінальних
правопорушеннях.

При цьому взагалі поза увагою суду
апеляційної інстанції залишились
доводи засудженого та захисника про
недопустимість доказів, якими суд
першої інстанції обгрунтував
оскаржуваний вирок, суд дав їм
формальну оцінку щодо їх достатності
та достовірності, не проаналізувавши
їх з точки зору належності та
допустимості.

Так, відповідно до вимог статтей 85, 86
КПК України належними є докази, які
прямо чи непрямо підтверджують
існування чи відсутність обставин, що
підлягають доказуванню у
кримінальному провадженні, та інших
обставин, які мають значення для
кримінального провадження, а також
достовірність чи недостовірність,
можливість чи неможливість
використання інших доказів; а
допустимим визнається доказ, якщо він
отриманий у порядку, встановленому цим
Кодексом, недопустимий доказ не може
бути використаний при прийнятті
процесуальних рішень, на нього не може
посилатися суд при ухваленні судового
рішення.

Крім того, ст. 87 КПК України
встановлено що недопустимими доказами
є докази отримані унаслідок порушення
прав та свобод людини, гарантованих
Конституцією та законами України,
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, а також будь-які інші
докази, здобуті завдяки інформації,
отриманій унаслідок істотного
порушення прав та свобод людини.
Зокрема, до таких порушень і належить
таке діяння як отримання показань від
свідка, який надалі буде визнаний
підозрюваним чи обвинуваченим у цьому
кримінальному провадженні.

Захисник засудженого акцентувала
увагу суду у своїй апеляційній скарзі
на порушеннях на її думку судом першої
інстанції наведених вимог
процесуального закону при оцінці
доказів покладених в основу
обвинувального вироку в частині
засудження ОСОБА_7 за вчинення
кримінального правопорушення щодо
ОСОБА_9, однак такі доводи не знайшли
свого відображення навіть при
наведенні узагальнених доводів особи,
яка подала касаційну скаргу, а також не
наведено підстав чи норм закону, з яких
ці доводи визнані безпідставними.

Також мотивувальна частина ухвали
апеляційного суду не містить
повноцінної відповіді на твердження
захисника та засудженого про
недоведеність винуватості ОСОБА_7 у
спричиненні тілесних ушкоджень
ОСОБА_10, унаслідок того, що на їх думку
показання потерпілого та
свідків-очевидців цієї події не
узгоджуються між собою.

Крім того, як видно з касаційної скарги
захисника вона також стверджувала про
незаконність задоволення цивільного
позову, заявленого прокурором про
стягнення із засудженого матеріальних
витрат на лікування потерпілого
ОСОБА_8, оскільки кримінальне
провадження за заявою останнього щодо
ОСОБА_7 було закрито.

Ці доводи суд апеляційної інстанції
також визнав безпідставними. Однак,
приймаючи таке рішення суд апеляційної
інстанції у своїй ухвалі не навів
докладних мотивів з яких визнав доводи
захисника і в цій частині
безпідставними, з огляду на
процесуальні норми закону, які
регулюють вирішення цивільного позову
в межах кримінального провадження, а
також з урахуванням всіх процесуальних
рішень щодо провадження за
обвинуваченням ОСОБА_7 в частині його
обвинувачення у завданні тілесних
ушкоджень ОСОБА_8

Так, як видно з матеріалів справи
ухвалою Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 10 грудня
2013 року кримінальне провадження по
обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у
зв'язку з відмовою ОСОБА_8 від
обвинувачення закрито, а ОСОБА_7
звільнено від кримінальної
відповідальності за фактом
спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8.

При цьому, такому факту апеляційний суд
приймаючи рішення про законність
задоволення цивільного позову
прокурора на надав належної уваги та не
спростував вказівок захисника, що
наведене процесуальне рішення
виключає можливість задоволення
позову прокурора про стягнення із
ОСОБА_7 матеріальних витрат на
лікування ОСОБА_8

Таким чином, з огляду на наведене
рішення апеляційного суду через
порушення ним вимог ст. 419 КПК України
не можна вважати законним та
обгрунтованим, через що воно підлягає
скасуванню, а у справі належить
призначити новий розгляд в суді
апеляційної інстанції, під час якого
суд повинен урахувати наведене в цій
ухвалі, а також суду необхідно
відповідно до вимог ст.ст. 94, 95, 439 КПК
України, положень глави 31 КПК України
дослідити обставини кримінального
провадження, керуючись законом,
оцінити кожний доказ з точки зору
належності, допустимості,
достовірності, а їх сукупність - з точки
зору достатності та взаємозв'язку,
також ретельно перевірити доводи
касаційної скарги прокурора осіб, які
подали касаційні скарги, щодо
законності обвинувального вироку щодо
ОСОБА_7, після чого ухвалити законне й
обґрунтоване судове рішення
відповідно до вимог процесуального та
матеріального законів.

Крім того, суду апеляційної інстанції
необхідно перевірити належним чином і
вирок районного суду в частині
правильності застосування положень
статей 70 та 71 КК України які
встановлюють правила та порядок
визначення остаточного покарання за
сукупністю злочинів та вироків.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_6
задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської
області від 06 березня

2014 року щодо ОСОБА_7 скасувати та
призначити новий розгляд цього
провадження у суді апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________С. С. Слинько _______________М. А.
Мороз_________________В. В. Наставний