Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_31,
суддів ОСОБА_32, ОСОБА_33,
за участю прокурора ОСОБА_34,
засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві 24 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора та засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на вирок Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року, вирок Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року, засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року.

Вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 8 червня 2010 року за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 297 КК України на 3 роки обмеження волі, звільненого 14 лютого 2012 року умовно - достроково на 9 місяців 10 днів,

засуджено за:

· ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 297 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

· п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 14 років 10 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 10 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 8 червня 2010 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2005 року за ч. 3 ст. 187 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого 29 вересня 2010 по відбуттю строку покарання,

засуджено за:

· ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі;

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на 14 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянина України, раніше судимого вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 17 червня 2008 року за ч. 1 ст. 122 КК України на 1 роки позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки, постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 8 червня 2010 року в порядку ст. 408-2 КПК України направлений в місця позбавлення волі на 2 роки, звільнений 7 вересня 2011 року на підставі ст. 3-а Закону України «Про амністію» від 8 липня 2011 року,

засуджено за:

· ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі;

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 змінено.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України і призначено за цим законом покарання:

· ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на 10 років;

· ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на 9 років.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України і призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на 10 років.

Постановлено вважати засудженим ОСОБА_7 за:

· ч. 2 ст. 297 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 121 КК України на 10 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 8 червня 2010 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 9 місяців.

Постановлено вважати засудженим ОСОБА_6 за:

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 121 КК України на 10 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Постановлено вважати засудженим ОСОБА_5 за:

· ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

· ч. 2 ст. 121 КК України на 9 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Вироком Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 в частині призначеного їм покарання за ч. 4 ст. 187 КК України скасовано, постановлено свій вирок, яким:

ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року із змінами, внесеними ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 9 місяців з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року із змінами, внесеними ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за цим вироком та вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року із змінами, внесеними ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

За вироком суду, із змінами внесених апеляційним судом, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнані винними та засуджені за вчинення злочинів за таких обставин.

Протягом березня-травня 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, перебуваючи на території Херсонського міського кладовища в смт Комишани м. Херсона, повторно, шляхом демонтажу з могил заволодів виробами з металу, спричинивши потерпілим матеріальну шкоду, а саме: ОСОБА_9 на суму 4 000 гривень, ОСОБА_10 на суму 1 800 гривень, ОСОБА_11 на суму 700 гривень, ОСОБА_12 на суму 600 гривень, ОСОБА_13 на суму 1800 гривень, ОСОБА_14 на суму 800 гривень, ОСОБА_15 на суму 2 000гривень, ОСОБА_16 на суму 1 500 гривень, ОСОБА_17 на суму 400 гривень, ОСОБА_18 на суму 600 гривень.

Крім того, в ніч на 6 квітня 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, проник до будинку АДРЕСА_1 і вчинив крадіжку майна ОСОБА_19 на суму 648 гривень.

Крім того, в середині квітня 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, проник до приміщення гаражу, розташованого на подвір'ї будинку АДРЕСА_2, і вчинили крадіжку майна ОСОБА_20 на суму 1 500 гривень.

Крім того, в середині травня 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, на перехресті вулиць Нижньої і Піонерської в смт Комишани м. Херсона, на кладовищі шляхом демонтажу викрав огорожу з могили ОСОБА_21, спричинивши потерпілому ОСОБА_23 шкоду у розмірі 490 гривень.

Крім того, 7 червня 2012 року ОСОБА_7, перебуваючи на території Херсонського міського кладовища в смт Комишани м. Херсона, скориставшись відсутністю уваги зі сторони відвідувачки ОСОБА_22, викрав її сумку з майном, спричинивши матеріальну шкоду на суму 320 гривень.

Крім того, 19 червня 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6, ОСОБА_5 і особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження проникли до приміщення літньої кухні на території подвір'я будинку АДРЕСА_3, звідки вчинили крадіжку майна ОСОБА_24 на суму 1300 гривень.

Крім того, в період часу з 1 червня 2012 року по 8 червня 2012 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_5, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, проникли в приміщення дачного будинку НОМЕР_1 на території кооперативу «Суднобудівельник-5» на річці Кошова в м. Херсоні звідки вчинили крадіжку майна ОСОБА_26 на суму 1550 гривень.

Крім того, в ніч на 17 червня 2012 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, за попередньою змовою між собою проникли до дачного будинку НОМЕР_2, розташованого та території того ж дачного кооперативу, і вчинили крадіжку майна ОСОБА_27 на суму 2316 гривень.

Крім того, в ніч на 21 червня 2012 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за попередньою змовою між собою і особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння в будинку АДРЕСА_4, вчинили напад на ОСОБА_29 і з метою позбавлення його життя нанесли потерпілому множинні удари руками і ногами в область голови і тулуба, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці злочину, після чого заволоділи майном ОСОБА_30 вартістю 2000 гривень.

У касаційній скарзі прокурор просить вирок апеляційного суду скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону, істотним порушенням кримінально-процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особам засуджених, внаслідок м'якості. При цьому посилається на те, що апеляційний суд, призначаючи засудженим покарання за сукупністю злочинів, необґрунтовано застосував ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки призначив покарання за злочини, які були вчинені одночасно. Крім того, вважає, що покарання, призначене засудженим, є надто м'яким.

У касаційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_5, які є однаковими за своїм змістом, вимогами та суттю, на вирок апеляційного суду порушено питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд у зв'язку з неповнотою та однобічністю досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, що потягло за собою неправильне застосування кримінального закону. При цьому, заперечуючи правильність оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, стверджують про недоведеність винуватості у вчиненні злочинів та посилаються на порушення як місцевим судом так й апеляційним ст. ст. 323, 334 КПК України. Вважають, що судами не з'ясовані обставини, які б могли істотно вплинути на правильність прийняття рішення. Одночасно посилаються на порушення права на захист, оскільки на досудовому слідстві пояснення давали під тиском працівників міліції, що підтверджується відповідними довідками. Також вказують, що судами не перевірені версії засуджених щодо їх невинуватості, а до розгляду справи суди підійшли формально, належним чином не досліджуючи та не аналізуючи докази.

В касаційній скарзі з доповненнями засудженого ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду останній зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 377 КПК України, оскільки належним чином не проаналізував усі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляцій і при залишенні апеляцій без задоволення не зазначив підстави, через які апеляції визнано необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, на підтримання касаційної скарги прокурора та часткове підтримання касаційних скарг засуджених, засуджених, які підтримали свої касаційні скарги та частково касаційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи, керуючись законом. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при провадженні у справі кримінально-процесуального закону. Наведені вимоги закону свідчать, що перед постановленням вироку суд у порядку, визначеному кримінально-процесуальним законом, повинен розглянути всі докази, зібрані на підтвердження пред'явленого обвинувачення, дати оцінку наявним доказам на підставі всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності та залежно від установлених обставин правильно застосувати кримінальний закон.

Згідно зі ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного з засуджених, із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази. Формулювання обвинувачення повинно містити точний опис обставин справи з зазначенням ознак об'єктивної сторони складу злочину, визнаного судом доведеним, та його кваліфікуючих ознак. У цій частині вироку необхідно викласти весь обсяг обвинувачення, обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочинів, а потім докази в обґрунтування цих висновків.

Крім того, суд у вироку має зазначити джерело доказу, фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну оцінку доказам суд дає з точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК 1960 року, а висновки суду щодо оцінки доказів повинні бути викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності.

Однак, місцевий суд, постановляючи вирок щодо засуджених не дотримався зазначених вимог кримінально-процесуального закону.

Обґрунтовуючи вину засуджених у вчиненні злочинів, суд послався на їх пояснення, надані ними під час досудового слідства, на явки з повинною, в яких вони визнали себе винними, про що зазначив у вироку, однак при цьому не приділив належної уваги тій обставині, що засуджені в подальшому свою вину не визнали та заперечили фактичні обставини справи про що зазначали під час судового засідання. Окрім того, зазначили, що в міліції їх били, а документи вони підписували не читаючи. Також посилалися на те, що медичними працівниками було встановлено наявність у них побоїв, яких не було до затримання.

Згідно зі ст. 73 КПК 1960 року визнання підозрюваним своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі. Частиною 2 ст. 74 КПК 1960 року передбачено, що показання обвинуваченого підлягають перевірці.

Таким чином, місцевий суд повинен був дати аналіз усіх зібраних у справі доказів і в разі їх відхилення, зазначити відповідні мотиви, а також перевірити версії засуджених та їх пояснення щодо обставин вчинення злочинів.

Натомість, з вироку суду вбачається, що суд взагалі самоусунувся від аналізу доказів, жодним чином не перевірив пояснення засуджених, а щодо застосування до них незаконних методів слідства формально послався на перевірку проведену прокуратурою.

Із роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 16 постанови від 29 червня 1990 року № 5 "Про виконання судами України законодавства і постанови Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" слідує, що суд має обґрунтовувати обвинувачення конкретними доказами по кожному з епізодів обвинувачення, визнаного ним доведеним. Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, і його висновки щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивоване.

Всупереч наведеним роз'ясненням суд у вироку лише перерахував докази, не аналізуючи їх окремо по кожному із епізодів обвинувачення, а також використав умовну нумерацію цих епізодів при кваліфікації дій засуджених, як це відображено у обвинувальному висновку.

Крім того, як убачається з протоколу судового засідання та вироку суду, всупереч вимог ст. 323 КПК 1960 року, стосовно обґрунтування вироку в частині винуватості засуджених, суд послався на докази, із зазначенням аркушів справи, які, відповідно до протоколу судового засідання, не були предметом безпосереднього дослідження судом в судовому засіданні.

Крім того, згідно зі ст. 299 КПК 1960 року під час судового засідання суд повинен визначити обсяг і порядок дослідження доказів у справі. При цьому, як передбачено ч. 3 цієї статті, він має можливість за відсутності заперечень учасників судового розгляду визнати недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи і розміру цивільного позову, які ніким не оспорюються, та розглянути справу в порядку, встановленому у ст. 301-1 КПК 1960 року.

Із протоколу судового засідання вбачається, що суд визнав недоцільним досліджувати докази в частині пред'явленого засудженим обвинувачення.

Однак, такий висновок суду є помилковим.

На досудовому слідстві засуджені неодноразово стверджували, що до них застосовувалися недозволені методи ведення досудового слідства. Це ж вони підтвердили й у судовому засіданні.

Отже, викладені засудженими в судовому засіданні обставини справи суттєво різняться з встановленими органом досудового слідства фактичними обставинами та з пред'явленим їм обвинуваченням.

Ця обставина зумовлювала суд дослідити зібрані у справі докази в повному обсязі і дати їм належну правову оцінку.

Таким чином, прийнявши згідно ч. 3 ст. 299 КПК 1960 року рішення про недоцільність дослідження доказів, в частині пред'явленого обвинувачення, суд безпідставно обмежив дослідження обставин, чим допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону.

Крім того, з протоколу убачається, що незважаючи на часткове визнання вини за ч. 3 ст. 185 КК України засудженим ОСОБА_6, судом все одно прийнято рішення в цій частині розглядати справу за правилами ч. 3 ст. 299 КПК 1960 року. Одночасно, суд взагалі не з'ясував у засудженого ОСОБА_7 його ставлення, в процесі визначення обсягу дослідження доказів, щодо пред'явленого обвинувачення за ст. 297 КК України та не допитав його з цього приводу. Також, після визначення порядку та обсягу дослідження доказів, суд перейшов до допиту засуджених лише за ч. 4 ст. 185 КК України, за якою засуджені свою вину визнали повністю, хоча перед цим останні це заперечили. Вказані протиріччя суд не перевірив належним чином та одразу перейшов до допиту потерпілих.

Одночасно, згідно протоколу судового засідання, суд першої інстанції, не змінюючи порядок судового розгляду, дослідив письмові докази по справі за обвинуваченням, яке підсудними було визнане, в тому числі і протоколи допиту потерпілих та свідків без виклику їх в судове засідання, чим істотно порушив вимоги ст. 301-1 та ст. 306 КПК 1960 року.

Оскільки вказані порушення залишилися поза увагою апеляційної інстанції, вирок та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд.

Згідно ст. 395 КПК 1960 року суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, касаційний суд зобов'язаний прийняти таке рішення.

Тому, в порядку ст. 395 КПК України, з цих же підстав, підлягають скасуванню й судові рішення щодо засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо яких ухвала апеляційного суду не оскаржувалася в касаційному порядку.

При новому розгляді справи суду необхідно усунути допущені недоліки, перевірити інші наведені у касаційних скаргах доводи, в тому числі доводи прокурора щодо призначеного покарання, повно і всебічно дослідити всі обставини справи, після чого прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК 1960 р., п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора та засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на вирок Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року, вирок Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року, засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року задовольнити частково.

Вирок Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 червня 2013 року, вирок Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 18 лютого 2014 року щодо ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Судді:

ОСОБА_31 ОСОБА_32 ОСОБА_33