СЛОВ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 243/3756/15-к 1-кп/243/319/2015
УХ В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 травня 2015 року місто Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника- адвоката ОСОБА_5
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Слов`янську у режимі відеоконференції із слідчого ізолятора №27 міста Харкова обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості по кримінальному провадженні № 000677 відносно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця міста Слов`янськ

Донецької області, громадянина України,з вищою

освітою, одруженого, не працюючого, без місця

реєстрації, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , зі слів не судимого на

підставі статті 89 КК України

за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Під час досудового розслідування 17 квітня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, яку з обвинувальним актом 24 квітня 2015 року було направлено до суду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 вчинений злочин, передбачений частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань, при наступних обставинах.

На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, невстановленими особами, для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

В перших числах травня 2014 року, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законами України збройного формування, прибув на блокпост № НОМЕР_1 , який розташований в АДРЕСА_2 , де добровільно назвав свої анкетні дані, проявив бажання брати участь у незаконних збройних формувань самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванню. В подальшому для участі у незаконному збройному формуванню, невстановленою особою з позивним « ОСОБА_7 » в середині травня 2014 року ОСОБА_4 було призначено на посаду бійця з позивним « ОСОБА_8 » та передано йому у використання вогнепальну зброю, а саме карабін ОСОБА_9 та набої до неї.

Продовжуючи протиправну діяльність, у період з середини травня 2014 року до кінця травня 2014 року, ОСОБА_4 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, чергував на блокпості № 3 розташованого в селищі Семенівка Слов`янського району Донецької області, де здійснював контрольно-пропускний режим зі зброєю в руках, а також виконував інші відведені йому функції по здійсненню контрольно-пропускного режиму, перевірці транспорту, документів та охороні блокпосту.

Так, протиправні дії ОСОБА_4 носили тривалий характер, а саме з середини травня 2014 року по 30 травня 2014 року та виразились у активній участі в діяльності непередбачених законами України збройних формуваннях.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковані за частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань.

Під час трансляції з приміщення слідчого ізолятора №27 міста Харкова, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 у скоєнні цього кримінального правопорушення визнав себе винним у повному обсязі та пояснив, що 15 травня 2014 року за власною ініціативою, він прийшов до селища Семенівка та вступив до лав «ополченців» ДНР.

Ніяких заяв про свою згоду на вступ до формування «ДНР» він не підписував і особисто не писав. Йому було присвоєно позивний « ОСОБА_8 », а невідома йому особа з позивним « ОСОБА_7 » передала йому у користування карабін ОСОБА_9 та набої до нього. Також йому було видано комуфьованний одяг. У період часу з 15 травня 2014 року по 30 травня 2014 року він серед інших двох «ополченців» виконував поставлене завдання на блок-посту № НОМЕР_1 , який розташований в селищі Семенівка Слов`янського району, а саме: зупиняв транспорт на дорозі, перевіряв документи у водіїв, здійснював огляд транспорту з метою виключення перевезення зброї, охоронював блок - пост. За цей час йому не довелося використовувати зброю, а після поранення 30 травня 2014 року та проходження лікування, він не повернувся до цього збройного формування. Визнає свою участь у цьому формуванні у період з середини травня 2014 року по 30 травня 2014 року. У скоєному щиро розкаюється. Під час досудового розслідування його первісно було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 260 КК України та було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 17 квітня 2015 року у присутності захисника йому було повідомлено про підозру вже у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України і він уклав з прокурором угоду про визнання винуватості, за умовами якої було досягнуто домовленість щодо міри покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з випробувальним строком на три роки.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів убачається, що 17 квітня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, за умовами якої підозрюваний ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, та зобов`язується: 1) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні; 2) сприяти досудовому слідству. Також сторонами угоди визначено узгоджене між ними покарання, яке ОСОБА_4 повинен нести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме - позбавлення волі строком на п`ять років, із звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 КК України. В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному. Угода була підписана ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Положеннями статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив про те, що при укладанні даної угоди 17 квітня 2015 року були дотримані вимоги та правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, просив цю угоду затвердити та призначити ОСОБА_4 узгоджену по угоді міру покарання: 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 КК України з випробувальним строком 2 роки 6 місяців, та покладанням на нього обов`язку періодично з`являтися для реєстрації в кримінально- виконавчу інспекцію.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні також просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості від 17 квітня 2015 року, підтвердив його ініціативу і добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду, призначити погоджену міру покарання його підзахисному, дослідивши зміст угоди від 17 квітня 2015 року про визнання винуватості на відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, суд приходить до висновку про те, що у затвердженні цієї угоди необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те,щодо якого передбачена можливість укладання угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладання угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.

Із тексту укладеної угоди від 17 квітня 2015 року про визнання винуватості убачається, що сторони угоди погодили між собою міру покарання ( у вигляді п`яти років позбавлення волі) та звільнення ОСОБА_4 від відбування такого покарання на підставі статті 75 КК України,з покладенням на нього чітко визначених обов`язків, а саме: беззастережно визнавати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні, сприяти досудовому слідству.

Аналіз положень статей 65 та 75 КК України свідчить про те, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема сторони угоди мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 1,2 та 3 частини 1 статті 65 КК України , тобто: 1) у межах, установлених у санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу,що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другої статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної части цього Кодексу; 3) ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимогами частини 2 статті 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно частини 1 статті 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, згідно положень частини 1 статті 472 КПК України в угоді про визнання винуватості серед інших складових зазначається узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
Разом з тим, у тексті угоди від 17 квітня 2015 року не зазначено обставин щодо особи ОСОБА_4 , які б дали підстави прийти до висновку про можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, враховуючи при цьому те, що згідно анкетних даних ОСОБА_4 офіційно не працює з березня 2013 року, не має місця реєстрації з грудня 2012 року. Питання про відсутність у нього судимостей згідно положень статті 89 КК України, як про це зазначено в угоді, відповідними документами не підтверджено ( згідно інформації ОСК МВС України від 12 березня 2015 року значаться відомості щодо притягнення у 2005 році ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 296 КК України,але відомості щодо його засудження, як і підстави звільнення відсутні; інші відомості з цього питання не з`ясовувалися).

Крім того, згідно тексту угоди від 17 квітня 2015 року сторони по цій угоді фактично досягли домовленості щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання,що суперечить положенням статті 75 КК України,згідно якого передбачено звільнення від відбування покарання з встановленням випробувального строку(тривалістю від одного року до трьох років). Тобто сторони по угоді не погодили наявність випробувального строку як такого, як це вимагають положення частини 1 статті 472 КПК України.

Згідно положень частини 1 статті 472 КПК України в угоді про визнання винуватості серед інших складових зазначаються обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце).

Між тим, має місце очевидна неможливість виконання ОСОБА_4 взятих на себе за угодою від 17 квітня 2015 року зобов`язань, бо застосоване сторонами в угоді неконкретне формулювання при визначенні зобов`язання підозрюваному «сприяти досудовому слідству», робить у подальшому неможливість виконання такого зобов`язання, бо відсутня будь-яка конкретизація того: по якому кримінальному провадженню має здійснюватися це досудове слідство, спосіб співпраці. У будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути вказані у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання, що взагалі унеможливлюється у даному випадку, бо обов`язок сприяти досудовому слідству вказано в угоді, укладеній одночасно із обвинувальним актом (обидва документи складені 17 квітня 2015 року). Відсутність конкретизації сутності зобов`язань, зокрема того, про яке саме досудове слідство чи інші відомі ОСОБА_4 подібні злочини йдеться мова, по-перше, не дає суду змогу пересвідчитися у реальності й можливості їх виконання, по-друге,зважаючи на передбачені статтею 476 КПК України наслідки невиконання угоди, вже на етапі укладання такої угоди виникає неабияка ймовірність її подальшого скасування. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 було зазначено про те, що він цей обов`язок розумів як «визнати свою провину, виправитися і ніколи більше не вчиняти кримінальні правопорушення».

Суд вважає за необхідне також зазначити про те,що згідно даних реєстру матеріалів досудового розслідування ( розділ II) слідчим слідчої групи СУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_10 було зазначено про те,що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 складено 15 квітня 2015 року,що суперечить даним тексту самого обвинувального акту.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

На виконання цих принципів, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за даними реєстру матеріалів кримінального провадження № 0000677 ОСОБА_4 17 березня 2015 року було органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні більш тяжкого злочину, передбаченого частиною 5 статті 260 КК України і в цей же день відносно нього ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком шістдесят днів ( до 11-30 години 15 травня 2015 року). Нове повідомлення про підозру, вже у вчиненні менш тяжкого злочину - передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, було відносно ОСОБА_4 здійснено 17 квітня 2015 року, тобто у день, коли і було укладено сторонами кримінального провадження цю угоду про визнання винуватості. Зазначені обставини, на думку суду не виключають бажання ОСОБА_4 бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжкого злочину, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від відбування покарання.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що умови угоди від 17 квітня 2015 року про визнання винуватості суперечать вимогам КК та КПК України, існують обгрунтовані підстави вважати,що укладання цієї угоди не було добровільним з боку ОСОБА_4 , тому у її затвердженні судом необхідно відмовити, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 з додатками до нього, Угодою про визнання винуватості від 17 квітня 2015 року та наданими прокурором матеріалами кримінального провадження, з урахуванням відсутності клопотання прокурора про призначення судового розгляду, підлягає поверненню Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання щодо доцільності існування обраного відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із закінченням 15 травня 2015 року о 11-30 годині строку дії ухвали суду.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того,що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів убачається,що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який чинним законодавством передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до восьми років, він офіційно не працює, з грудня 2012 року не має місця реєстрації, тобто тісних соціальних зв`язків, з 2009 року перебуває на обліку у лікаря- нарколога.
Вказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 свідчать про наявність ризиків, передбачених пунктами 1 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, і є достатні підстави вважати, що він може у подальшому вчиняти інші кримінальні правопорушення, тому недостатньо застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід для запобігання цим ризикам, тому суд вважає, що є підстави для продовження строку його тримання під вартою на строк 30 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись пунктом 1 частини 3 статті 314, статтями 372, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 17 квітня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 у рамках кримінального провадження № 0000677 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України.

Обвинувальний акт з додатками до нього, наданими прокурором матеріалами кримінального провадження, угодою про визнання винуватості від 17 квітня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0000677 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, повернути Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області, для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Вважати продовженим застосування обраного під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів - до 11-30 години 03 червня 2015 року.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу слідчого ізолятора №27 міста Харкова

для виконання та вручення під розписку ОСОБА_4 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1