Справа № 299/1930/14
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

14.07.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження № 11-кп/777/206/15 за апеляційною скаргою прокурора старшого прокурора прокуратури Іршавського району Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2015.
Зазначеним вироком місцевого суду ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, з середньою освітою, неодруженого, судимого:
1) 13.12.1995 за ст.94 КК України (1960 року) позбавлення волі строком на 9 років,
25.10.2002 звільнений від відбування покарання умовно-достроково (невідбутий строк 1 рік 9 місяців 21 день);
2) 13.01.2005 за ч.1 ст.122 КК України позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, 01.12.2005 звільнений від відбування покарання умовно-достроково (невідбутий строк 4 місяці 27 днів);
3) 13.07.2010 за ч.2 ст.263 КК позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст.75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням протягом однорічного іспитового строку;
4) 08.06.2011 за ч.1 ст.129, ч.1 ст.162 КК, із застосуванням правил ч.1,4 ст.70 КК обмеження волі строком на 3 роки;
5) 19.12.2012 за ч.1 ст.129 КК, із застосуванням правил ст.ст. 70 ч.4, 72 КК обмеження волі строком на 1 рік 1 місяць 12 днів, звільнений від відбування покарання у зв`язку із фактичним відбуттям цього покарання,
визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на дев`ять років.
Початок строку відбування ОСОБА_6 покарання ухвалено рахувати з моменту обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою 15.08.2013.
Вирішено питання про речові докази: мотузку, чотири дактилоплівки зі слідами пальців рук (т.1, а.п. 167-168,194-195) ухвалено знищити, документи зберігати при матеріалах провадження.
З ОСОБА_6 на користь держави стягнуто 305 грн. 90 коп. витрат, пов`язаних із залученням експерта (т.1, а.п. 183).
Запобіжний захід обвинуваченому, тримання під вартою, залишено без змін.
В строк відбуття ОСОБА_6 покарання зараховано період його затримання з 10 по 12.08.2013.
Згідно вироку від 29.01.2015 ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що він, будучи судимим за умисне вбивство, вчинив тяжкий злочин за таких обставин.
08.08.2013, біля 15 год., на кухні в буд. АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово в результаті сварки під час розпиття з ОСОБА_9 спиртних напоїв, умисно наніс останньому удар лівою рукою по шиї з ліва, від якого потерпілий впав на підлогу, після чого за допомогою мотузки обвинувачений зв`язав ОСОБА_9 руки позаду тулуба та наніс йому не менше 20 ударів ногами в життєво важливі органи, в ділянку спини, грудної клітки та черевної порожнини з лівої та правої сторони, внаслідок яких наступила смерть потерпілого.
При цьому, судом першої інстанціїперекваліфіковано дії ОСОБА_6 з п.13 ч.2 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України з наступним обґрунтуванням прийнятого рішення.
Як визнав суд, орган досудового розслідування, обвинувачуючи ОСОБА_6 за п.13 ч.2 ст.115 КК України, врахував у першу чергу кількість та локалізацію виявлених на трупі потерпілого тяжких тілесних ушкоджень, які потягли за собою його смерть, а також наявність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого.
Однак, одні тільки ці обставини, на думку суду, не свідчать про наявність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_9 , оскільки показання ОСОБА_6 з цього ж приводу заслуговують на увагу та ґрунтуються на матеріалах провадження: 1) саме ОСОБА_6 викликав правоохоронців, повідомив сусідів про те, що в нього вдома знаходиться труп Піпара; 2) обвинувчений та потерпілий ОСОБА_9 перебували в дружніх стосунках, їздили разом на заробітки, що підтвердили: потерпіла ( ОСОБА_10 ) сестра ОСОБА_9 , допитані в суді свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які також показали, що ОСОБА_6 прийшов до них та відразу ж повідомив, що у нього в будинку труп ОСОБА_9 .
Також суд визнав, що орган досудового слідства, кваліфікуючи дії обвинуваченого, недостатньо врахував зухвалу поведінку потерпілого, який образливими словами та погрозами ножем спровокував обвинуваченого на злочинні дії.
З цих підстав судом зроблено висновок про те, що за вказаних обставин умисел ОСОБА_6 був спрямований на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень шляхом нанесення ударів рукою по шиї та взутою ногою по тілу в область грудної клітки, спини та живота, а також що обвинувачений ОСОБА_6 не передбачав настання смерті потерпілого, хоч свідомо це і допускав.
В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок від 29.01.2015 щодо ОСОБА_6 скасувати через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим та призначити покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України 15 років позбавлення волі, виходячи із наступного
Так, спосіб, кількість, характер і локалізація спричинених потерпілому тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого і виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця. Тому дії обвинуваченого перекваліфіковано судом з п.13 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України помилково, що потягло за собою і призначення за цим законом явно несправедливого, м`якого покарання.
Показання ОСОБА_6 про те, що у нього не було умислу на вбивство потерпілого є наміром уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.
Вина в обвинуваченого саме за п.13 ч.2 ст.115 КК України стверджується висновками судово-медичних експертиз потерпілого № 280, № 353, допитом експерта ОСОБА_13 , слідчим експериментом (т.1, а.п.: 84-89, 115-130, 222-227).
Сукупність доказів та встановлених на їх підставі досудовим і судовим слідством обставин свідчить про те, що ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений п.13 ч.2 ст.115 КК України.
В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 просить відмовити в її задоволенні, а вирок Виноградівського районного суду від 29.01.2015 щодо ОСОБА_6 залишити без змін, посилаючись на аналогічні зазначеним вище встановленим місцевим судом під час перекваліфікації дій ОСОБА_6 обставини.
Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_9 часто бачилися і запрошували один одного в гості, що підтвердили допитані в суді потерпіла ОСОБА_10 сестра ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
У зв`язку з цим захисник вважає, що Виноградівський районний суд зробив правильний висновок про спрямованість умислу ОСОБА_6 саме на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень шляхом нанесення ударів рукою по шиї та взутою ногою по тілу в область грудної клітки, спини та живота.
При цьому, допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_13 не зміг чітко відповісти, коли саме після спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень настала його смерть, а висновки судово-медичних експертиз таких даних не містять. Також експерт повідомив, що при наданні потерпілому висококваліфікованої медичної допомоги його життя можливо було врятувати.
Таким чином, сукупність наявних у справі доказів, на думку захисника, беззаперечно свідчить про те, що при нанесенні ОСОБА_9 тілесних ушкоджень обвинувачений ОСОБА_6 не передбачав настання його смерті, а відтак його дії судом першої інстанції правильно перекваліфіковані з п.13 ч.2 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України.
В запереченні ОСОБА_6 на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений просить також відмовити в її задоволенні, а ухвалений щодо нього вирок від 29.01.2015 залишити без змін, посилаючись на наступне.
На досудовому слідстві прокурор ОСОБА_14 , мав упереджене ставлення до ОСОБА_6 (оскільки останній звертався зі скаргами на нього в Генеральну прокуратуру України), неправомірно, на думку обвинуваченого, примусив слідчого ОСОБА_15 перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.121 на «більш тяжкий злочин», а судово-медичного експерта ОСОБА_16 «переробити висновки експертизи», про що свідчить «невідповідність кількості аркушів на висновках експертиз». Те саме стосується й акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 78 виправлено кількість аркушів з «п`яти» на «шість».
Крім того, обвинувачений зазначає, що висновки судово-медичних експертиз №№ 280,353 виконані різними «спеціалістами», про що свідчать підписи та графіка написання цифр на титульних сторінках.
З цих підстав ОСОБА_6 вважає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, оскільки ні орган досудового слідства, ні прокурор не змогли довести ні мотиву, ні мети злочину.
З ухваленим щодо нього вироком Виноградівського районного суду від 29.01.2015 ОСОБА_6 погоджується, однак вважає його надто суворим, оскільки суд не врахував обставини, що пом`якшують його покарання повідомлення обвинуваченим про злочин, «співпрацю зі слідством» (активне сприяння розкриттю злочину), щире каяття та наявність на утриманні неповнолітньої дитини в цивільному шлюбі п.1 ч.1, ч.2 ст.66 КК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 на підтримання поданої прокурором ОСОБА_8 апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на обґрунтування поданих ними заперечень проти апеляційної скарги прокурора, допитавши
судово-медичного експерта ОСОБА_13 , дослідивши матеріали кримінального провадження, вивчивши дані, що характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1,2 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у кримінальному провадженні докази, перевірив усі доводи обвинувачення і захисту, дав правильну оцінку доказам, що стосуються причин смерті потерпілого ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, що виникли внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 , однак, оцінюючи ці докази за своїм внутрішнім переконанням, помилково визначив умисел винного та перекваліфікував дії ОСОБА_6 з п.13 ч.2 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України.
Так, встановивши непрямий умисел (непрямий) винного, спрямований саме на умисне вбивство нанесення ОСОБА_6 за вказаних вище обставин чисельних ударів по тілу потерпілого ногами зі значним прикладанням сили та свідоме припускання ОСОБА_6 наслідків, що можуть настати від цих протиправних дій смерть потерпілого (т.3, а.п.153, абз.4), в той же час суд кваліфікує його дії не за п.13 ч.2 ст.115 КК умисне вбивство (з непрямим умислом), вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, а за ч.2 ст.121 КК умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Відповідно до ст.24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
В той же час, при кваліфікації діяння обвинуваченого судом не враховано як докази умислу на позбавлення ОСОБА_6 життя потерпілого висновки судово-медичної експертизи №№ 280, 353, з яких вбачається, що виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження спричинені неодноразовим, - не менше двадцяти, нанесенням ударів значної сили тупими твердими предметами з обмежуючою травмуючою поверхнею, є прижиттєвими та нанесені незадовго до настання смерті, що настала від розривів брижі, кровоносних судин нирок та брижі, верхнього полюса нирки з крововиливами у жирову та під фіброзну капсули, а також у стінку порожньої та здухвинної кишок, масивної внутрішньочеревної кровотечі з розвитком гострого недогрів`я внутрішніх органів (т.1, а.п. 87-89,227).
Допитаний апеляційним судом судово-медичний експерт ОСОБА_13 повністю підтвердив вказані висновки експертизи, додавши, що смерть потерпілого ОСОБА_9 настала від неодноразового ударяння в одну і ту саму ділянку, в якій відбулося пошкодження внутрішніх органів (розриви кровоносних судин); удари наносилися із прикладанням значної сили.
В суді першої інстанції цей експерт показав, що смерть потерпілого ОСОБА_9 настала через незначний проміжок часу (біля 15 хв.) після нанесення йому вказаних вище тілесних ушкоджень та була неминуча.
Показання ОСОБА_6 в суді про те, що він, вдаривши потерпілого рукою по шиї, від чого той впав, зв`язав йому лежачому на підлозі руки і продовжив наносити чисельні удари ногами по тулубу узгоджуються як з наведеним вище висновком судово-медичної експертизи № 353, так і з протоколами огляду місця події та слідчого експерименту, під час
якого ОСОБА_6 детально показав, в який спосіб та за яких обставин наносив потерпілому неодноразові удари (т.1, а.п. 9-18, 113-130).
Висновки суду про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого у зв`язку із дружніми стосунками останніх, а також через обставину повідомлення ОСОБА_6 про вчинений ним злочин також не можна визнати правильними, оскільки такі спростовуються встановленими судом обставинами щодо кількості, сили та локалізації тілесних ушкоджень на тілі потерпілого, зокрема тяжких; про вчинений злочин ОСОБА_6 повідомив не одразу після виявлення ОСОБА_9 померлим, а лише наступної доби. Обставина ж повідомлення ОСОБА_6 про вчинений ним злочин може бути судом визнана такою, що пом`якшує покарання винного.
З роз`яснень, що містяться в п. 22, 26 абз.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 № 2 для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
Вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відновідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Висновок суду те, що орган досудового слідства, помилково кваліфікував дії обвинуваченого за п.13 ч.2 ст.115 КК України, оскільки недостатньо врахував зухвалу поведінку потерпілого, який образливими словами та погрозами ножем спровокував обвинуваченого на злочинні дії є також неправильним, оскільки ця обставина, з урахуванням встановлених обставин справи, не може свідчити про спрямованість умислу, однак, відповідно до п.7 ч.1 ст.67 КК України може бути врахована судом як така, що пом`якшує покарання обвинуваченого вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого.
Зазначені вище доводи ОСОБА_6 в його запереченні на апеляційну скаргу прокурора, про упереджене ставлення прокурора ОСОБА_14 до ОСОБА_6 та про те, що цей прокурор примусив слідчого ОСОБА_15 перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.121 на «більш тяжкий злочин», а судово-медичного експерта ОСОБА_16 «переробити висновки експертизи», про що свідчить «невідповідність кількості аркушів на висновках експертиз» є необґрунтовані. Висновки судово-медичних експертиз №№ 280,353 викладені на шести аркушах кожна і такі пронумеровані в хронологічному порядку; те саме стосується й акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 78, що викладений на семи аркушах (т.1, а.п. 24-30, 84-89, 222-227).
Що стосується доводів ОСОБА_6 про текст у цих висновках експерта, що такі складено на п`яти аркушах (останнє речення першого аркушу), допитаний судом експерт ОСОБА_13 показав, що допустив описку щодо відображення їх кількості. Дану помилку апеляційний суд не може визнати такою, що тягне за собою визнання цих доказів недопустимими. Тим більше, судово-медичний експерт ОСОБА_13 двічі підтримав свої висновки №№ 280,353, будучи допитаний як місцевим, так і апеляційним судом.
Враховуючи наведене, апеляційний суд визнає, що вирок Виноградівського районного суду від 29.01.2015 в частині перекваліфікації дій ОСОБА_6 з п.13 ч.2 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України, визнання його винуватим та призначення покарання підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку.
Апеляційний визнає, що за наведених у вироку місцевого суду обставин та доказів умисел ОСОБА_6 був спрямований саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 , яке обвинувачений вчинив, будучи судимим за аналогічний злочин, а тому кваліфікує його дії за п.13 ч.2 ст.115 КК України.
Призначаючи покарання з обранням його виду і міри, апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого злочину, особу винного, зокрема його виключно негативну характеристику, з якої слідує, що ОСОБА_6 неодноразово судимий, не працює, постійно пиячить, дебоширить, друзів не має (т.1, а.п.49), згідно довідки виконкому Арданівської сільської ради Іршавського району проживає самотньо (т.1, а.п. 50), обставини, що пом`якшують покарання винного: щире каяття щодо наслідків вчиненого ним злочину, активне сприяння у його розкритті, зокрема під час слідчого експерименту (т.1, а.с. 113-130), а також добровільне повідомлення ним про вчинений злочин, вчинення злочину викликаного неправомірними діями потерпілого, обставину, що обтяжує покарання винного вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З цих підстав апеляційний суд вважає, що з метою виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинівйому слід призначити покарання в межах санкції п.13 ч.2 ст.115 КК України у видіпозбавлення волі.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч.1 п.3, 409, 413,418,420 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2015 в частині: 1) перекваліфікації дій ОСОБА_6 з п.13 ч.2 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України; 2) визнання його винуватим та призначення покарання за ч.2 ст.121 КК України скасувати.
Визнати ОСОБА_6 винуватим за п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, а засудженим, який перебуває під вартою в той самий строк з моменту отримання ним копії даного вироку.

Судді: