Справа № 11a-507 2007 рік Головуючий у 1 інстанції Копняк С.М.
ч.3, 386, 198 КК України Доповідач Приколота Ю.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 червня 2007
року Колегія суддів Судової палати в кримінальних справах апеляційного

суду Львівської області

в складі:

Головуючого: Пайонкевича
Т.Т.

суддів: Приколоти
Ю.А., Тенюха В.П.

з участю прокурора Ходачкевича
Ю.М.

та
адвоката ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Львові кримінальну справу за
апеляційним поданням державного обвинувача ОСОБА_2та апеляційними скаргами
потерпілого ОСОБА_3, засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_1 в
інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Жовківського районного суду Львівської
області від 05 лютого 2007 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який народився та проживає у АДРЕСА_1,
українець, гр-н України, з вищою освітою, одружений, на утриманні одна
малолітня дитина, приватний підприємець, військовозобов"язаний на обліку
перебуває в Личаківському РВК м.Львова, не судимий засуджений за ст. 189 ч.3 КК
України до п"яти років років позбавлення волі, за ст. 386 КК України до
шести місяців арешту і на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим остаточно визначене йому покарання у вигляді
п"яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком на два роки.

У відповідності до ст. 76 КК України ОСОБА_4 зобов'язаний не виїжджати за
межі України на інше постійне місце проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої системи, повідомляти цей орган про зміну місця
проживання, роботи та навчання, періодично з"являтись для реєстрації в
органи кримінально-виконавчої системи.

Запобіжний захід ОСОБА_4 залишено підписку про невиїзд до вступу вироку в
законну силу.

Засуджений
ОСОБА_4 вирок
суду оскаржив.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, який народився та
зареєстрований в АДРЕСА_1, гр-н України, з вищою освітою, одружений на
утриманні двоє неповнолітніх дітей, працюючий митним брокером Рава-Руської
філії СП ПСТ „Україна", військовозобов"язаний на обліку перебуває в
Сокальському РВК Львівської області, не судимий, засуджений за ст. 198 КК
України до двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування
призначеного покарання з випробуванням і йому встановлений іспитовий строк
тривалістю в"один рік.

У відповідності до ст. 76 КК України ОСОБА_6 зобов"язаний не виїжджати
за межі України на інше постійне місце проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої системи, повідомляти цей орган про зміну місця
проживання, роботи та навчання, періодично з"являтись для реєстрації р
орган кримінально-виконавчої системи.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено підписку
про невиїзд.

В інтересах
засудженого ОСОБА_6 вирок суду оскаржив захисник ОСОБА_1

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, який народився в с.Гійче Жовківського
району Львівської області, проживаючий у с.Волиця Жовківського району
Львівської області, українець, гр.-н України, з незакінченою вищою рсвітою,
одружений на утриманні одна малолітня дитина, не працюючий,
військовозобов"язаний на обліку перебуває в Жовківському РВК Львівської
області, не судимий, засуджений за ст. 198 КК України до двох років позбавлення
волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування
призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

У відповідності до ст. 76 КК України ОСОБА_5 зобов'язаний
не виїжджати за межі України на інше постійне місце проживання без дозволу
органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти цей орган про зміну місця
свого проживання, роботи та навчання, періодично з"являтись для реєстрації
в органи кримінально - виконавчої системи.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишено підписку
про невиїзд.

ОСОБА_5 вирок
суду оскаржив.

Вирішено питання судових витрат і стягнуто солідарно з засуджених ОСОБА_4,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь Львівського науково-дослідного інституту судових
експертиз п"ять тис. чотириста сорок вісім грн. за проведені експертизи.

В задоволенні цивільного позову потерпілому ОСОБА_3 відмовлено, а в частині
відшкодування транспортних видатків залишено без розгляду.

За вироком суду ОСОБА_4, 30.03. 2002 року, виконуючи домовленість з одного
боку між потерпілим ОСОБА_3 та підсудним ОСОБА_5, а з другого боку між ним та
невстановленими слідством особами про повернення викраденого у потерпілого
ОСОБА_3 23.02. 2002 року автомобіля „Мерседес"
державні реєстраційні знаки НОМЕР_1, вимагав за повернення такого передачі
потерпілим ОСОБА_3 через підсудних ОСОБА_6 та ОСОБА_5 йому, а в подальшому
через нього невстановленим слідством особам грошей в сумі 1 тис. 300 дол. США, що еквівалентно
6 тис. 916 грн., погрожуючи у разі невиплати цієї

суми
неповерненням автомобіля, що потерпілий ОСОБА_3 сприймав як реальну загрозу з
його боку знищенням майна. У цей же день дана домовленість про передачу грошей
була реалізована, чим потерпілому ОСОБА_3 було спричинено матеріальну шкоду у
великих розмірах.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 30.03. 2002 року вчинили зазделегідь необіцяне придбання
та зберігання майна, завідомо здобутого злочинним шляхом, а саме ОСОБА_5,
отримавши від потерпілого ОСОБА_3 гроші в розмірі 6 тис. 400 грн. та 100 дол. США, що згідно
офіційного курсу НБУ становить 532 грн., передав їх ОСОБА_6, який в свою чергу
передав їх ОСОБА_4 Після цього ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прибули у м.Яворів
Львівської області, де ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 та ОСОБА_5 викрадений у
потерпілого ОСОБА_3 автомобіль, який вони відтранспортували потерпілому.

ОСОБА_4 разом з невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких
виділені в окреме провадження, в період з липня 2002 року по 28 квітня 2003
року чотири рази приїжджав додому до потерпілого ОСОБА_3 у с.Потеличі
Жовківського району Львівської області, де представляв присутніх з ним осіб
кримінальними авторитетами і, погрожуючи потерпілому насильством та знищенням
належного йому та його близьким родичам майна, вимагав від нього зміни
показань, та дачі органу досудового слідства завідомо неправдивих показань про
те, що фактів скоєння відносно нього злочинів не було. 28.04. 2003 року
потерпілий ОСОБА_3, сприймаючи загрози ОСОБА_4 як реальні, а осіб, які з ним
приїжджали - його спільниками, написав останньому розписку про те, що жодних
претензій до нього немає та передав йому цю розписку.

Листом від 30.05. 2007 року за № 369 державний обвинувач Абрагамець О.В.
апеляційне подання відкликав.

Потерпілий ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати
у зв"язку із м"якістю обраного відносно засуджених покарань. Вважає,
що вчиненими відносно нього злочинами йому та ч.1енам його сім"ї були
спричинені значні моральні страждання, а також він поніс і матеріальні видатки,
просить задоволити його цивільний позов.

Засуджений ОСОБА_4 в апеляційній скарзі та поданих ним змінах та
доповненнях до неї просить вирок Жовківського районного суду Львівської області
від 05.02. 2007 року в частині засудження його за ст. 386 КК України скасувати
та закрити кримінальну справу відносно нього на підставі ст.49 КК України та ст
11-1 КПК України, а в частині засудження за ч.3 ст. 189 КК України вирок
змінити та перекваліфікувати його дії на ст. 198 КК України і справу
провадженням закрити також на підставі ст. 49 КК України та ст.11-1 КПК України.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що визнаючи його винним за ч.3 ст. 189 КК
України суд зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, а
також обґрунтував їх не на наявних доказах, а на припущеннях, проявивши при
цьому явну однобічність. Як на досудовому слідстві так і в суді було достовірно
встановлено, що з часу викрадення автомобіля у потерпілого ОСОБА_3 і до моменту
його затримання він з потерпілим жодного разу не зустрічався і не спілкувався,
хоча диспозиція ст. 189 КК України передбачає обов"язковою умовою скоєння
цього злочину висунення вимоги винним до потерпілого. Суд визнав доведеним, що
ним було вчинене вимагання за попередньою змовою в групі осіб. Однак, і цей
висновок суду є лише припущенням, оскільки в судовому засіданні ніхто не
ствердив про те, що вимагання грошей відбувалось за участі інших осіб. Суд
визнав встановленим факт, що вимога про передачу грошей була висунута
потерпілому через засудженого ОСОБА_5,
але останній у
вимаганні не обвинувачувався і
було

встановлено
вироком суду, що він участі у вимаганні не приймав. Відтак, не з"ясованим
залишилось питання про те хто саме висував вимогу до потерпілого, а тому
висновок суду про визнання його винуватості за цим епізодом є безпідставним.
Так, засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що були посередниками між
потерпілим ОСОБА_3 та ним і вони визнаються винними у придбанні та зберіганні
майна, завідомо здобутого злочинним шляхом, а він, оскільки передав гроші за
повернення викраденого автомобіля чомусь визнаний винним у вчиненому вимаганні.
Оскільки доказів його причетності до викрадення автомобіля потерпілого ОСОБА_3
здобуто не було, не з"ясованим залишилось питання, як ця автомашина могла
опинитись у нього, у спосіб інакший від ним описаного. Ні проведеним досудовим
слідством ні судом не здобуто доказів, що викрадена у потерпілого ОСОБА_3
автомашина якийсь час перебувала у його віданні і він висловлював"погрози
про її знищення. Вважає, що його дії щодо повернення автомашини потерпілому
ОСОБА_3 слід перекваліфікувати з ч.3 ст. 189 КК України на ст. 198 КК Україниі
і з врахуванням того, що з часу вчинення інкримінованих йому дій закінчився
строк давності застосування кримінальної відповідальності то вирок слід
скасувати, а справу провадженням закрити. Засудження за ст. 386 КК України
вважає неправильним, оскільки згідно ст. 49 КК Українидля даного виду злочину
встановлено строк давності у два роки, які закінчились ще у 2005 році, отже
суд, першої інстанції повинен був застосувати відповідні строки давності та
закрити провадженння по справі.

Захисник ОСОБА_1 ( в інтересах засудженого ОСОБА_6) просить скасувати
оскаржуваний вирок в частині засудження його підзахисного за ст.198 КК України,
а кримінальну справу провадженням закрити за відсутністю у його діях складу
злочину. Вирок суду в частині засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вважає незаконним,
оскільки такий винесено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним
обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону. Так, в
разі придбання майна, завідомо здобутого злочинним шляхом особа повинна
усвідомлювати і придбати це майно за свої кошти, у свою власність з подальшою
метою використати його на власний розсуд. Як досудовим слідством так і судом
встановлено, що ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_5 ніколи не мали умислу на придбання
викраденої у потерпілого ОСОБА_3 автомашини, тим більше не хотіли у будь-який
спосіб розпорядитись цим майном. Одержавши автомобіль від ОСОБА_4 ОСОБА_5
негайно, ніде не зупиняючись, прегнав і передав автомобіль потерпілому.
Надуманим є висновок суду про придбання цього автомобіля, оскільки ні ОСОБА_6
ні ОСОБА_5 жодних грошей на його придбання не витрачали. Вони лише передали
гроші потерпілого за його повернення, тобто діяли за дорученням та в інтересах
самого потерпілого. Про це і ствердив засуджений ОСОБА_4 Висновок суду про те,
що не тільки ОСОБА_5, а і ОСОБА_6 придбав та зберігав раніше викрадений у
потерпілого автомобіль повністю суперечить матеріалам справи, оскільки з
моменту передачі автомобіля ОСОБА_4 ОСОБА_6 цим автомобілем не користувався.
Отже, висновок суду про те, що ОСОБА_6 отримав реальну можливість користуватись
та розпоряджатись автомобілем є надуманий. Судом не прийнято до уваги і той
факт, що за іншим епізодом, який інкримінувався ОСОБА_4, і фігурував у даній
справі, щодо викрадення 12.10. 2001 року автомашини „Фольксваген Вента" у
потерпілої ОСОБА_7 досудовим слідством було встановлено, що остання одержала
свій викрадений автомобіль абсолютно у такий же спосіб як і потерпілий ОСОБА_3
У цьому випадку ОСОБА_6, одержавши автомашину від ОСОБА_4, особисто сів за руль
та перегнав її до потерпілої ОСОБА_7 За цим епізодом досудовом слідством
прийняте рішення про відсутність у. складу будь-якого злочину про що прийнята
відповідна постанова, яка ні ким не скасована. Отже ОСОБА_6 не повинен нести
покарання за злочин якого він не вчиняв.

Засуджений ОСОБА_5 вважає своє засудження за ст. 198 КК України не
законним, просить вирок першої інстанції скасувати, а справу відносно нього
провадженням

закрити
за відсутністю в його діях складу злочину. Свою апеляційну скаргу мотивує тими
ж доводами, які викладені в апеляції захисника ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_3, який свою
апеляцію підтримав у повному обсязі, виступ адвоката ОСОБА_1 у підтримку
апеляційної скарги поданої в інтересах засудженого ОСОБА_6, пояснення самого
ОСОБА_6 про задоволення апеляції і який також просить, у випадку визнання
апеляційною інстанцією законності його засудження за ст. 198 КК України,
застосувати відносно нього акт амністії від 31.05. 2005 року або строки
давності, пояснення засудженого ОСОБА_4 з проханням задоволення лише поданих
ним до апеляційної інстанції змін та доповнень до апеляції, пояснення
засудженого ОСОБА_5, який підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі і
також просить у випадку визнання апеляційною інстанцією законності його
засудження застосувати відносно нього акт амністії від 31.05. 2005 року або
звільнити його від кримінальної відповідальності у зв»язку із закінченням
строків давності, думку прокурора про можливість звільнення засуджених від
кримінальної відповідальності у зв»язку із закінченням строків давності та
залишення вироку суду першої інстанції лише в частині засудження ОСОБА_4 за ст.
189 ч.3 КК України без змін, перевіривши справу, колегія суддів дійшла до
висновку, що подані апеляції до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Суд з належною повнотою дослідив зібрані по справі докази, з"ясував
фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку щодо винності
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм органом досудового
слідства злочинів.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що приблизно
3-4 роки тому в м.Рава-Руській Жовківського району Львівської області на
митниці познайомився із мужчиною на ім"я "ОСОБА_8", який
проживає у м.Яворові Львівської області, і оскільки той опинився тоді у
скрутному становищі, надав йому допомогу, позичивши гроші. У цей же час йому
було відомо, що викрали автомобіль у знайомої ОСОБА_6 - потерпілої ОСОБА_7 І
оскільки між ним та "ОСОБА_8" йшла мова про те, що в м.Яворові
Львівської області викрадають багато автомобілів, він запитав у останнього, чи
відомо йому щось з приводу крадіжки в м.Рава-Руській Жовківського району
Львівської області автомобіля марки "Фольксваген Вента". Останній пообіцяв
дізнатись, а через декілька днів передзвонив йому на мобільний телефон і
повідомив, де можна забрати автомобіль. Жодних винагород за це не вимагалось,
оскільки це була подяка за ту послугу, яку він надав "Василю", тобто
за те, що він позичив йому гроші. Через деякий час до нього знову звернувся
ОСОБА_6, який просив допомоги у пошуку автомобіля його знайомого потерпілого
ОСОБА_3 і він знову звернувся по телефону до "ОСОБА_8". Останній за
винагороду, розмір якої він не пригадує, за якийсь час повернув і цей автомобіль.
Повернення автомобіля відбувалось у м.Яворові Львівської області наступним
чином. Він зустрівся з підсудними ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які і передали йому
гроші. Суму грошей він не називав, а просто передзвонив до «ОСОБА_8», сказав
йому скільки грошей є і той погодився повернути автомобіль за таку суму грошей.
У трьох вони поїхали у м.Яворів Львівської області, де на автобусній станції
він зустрівся із «ОСОБА_8» і передав йому гроші, які отримав від ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 «ОСОБА_8» сказав йому, що через 15 хвилин автомобіль буде стояти
заведеним за рогом будинку, що так і сталось. Він проїхав даним автомобілем до
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, де останній пересів за кермо цього автомобіля і поїхав до
потерпілого, а він поїхав додому.

Засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у суді першої інстанції ствердили, що
потерпілий ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_5 з проханням допомогти йому знайти та

за
винагороду повернути викрадений у нього автомобіль. Той звернувся з цим
проханням до ОСОБА_6, а останній, в свою чергу, звернувся до ОСОБА_4 Суму, за
яку буде повертатись автомобіль, ніхто не називав, таку назвав сам потерпілий
ОСОБА_3, пояснивши, що більше грошей він не має. ОСОБА_5 отримав гроші у
потерпілого ОСОБА_3 у нього вдома, а потім разом з ОСОБА_6 передали такі
ОСОБА_4 З останнім поїхали до м.Яворова Львівської області, де той кудись
пішов, а вони залишились в автомобілі чекати його. Через нетривалий проміжок
часу ОСОБА_4 повернувся на автомобілі потерпілого ОСОБА_3 і передав його
ОСОБА_5 Той сів за кермо і повіз його потерпілому, а ОСОБА_6 та ОСОБА_4 поїхали
в м.Рава-Руську Жовківського району Львівської області. Вони хотіли допомогти
потерпілому ОСОБА_3 у пошуку викраденого автомобіля, зиску з цього не мали
жодного.

Винуватість підсудних у вчинених ними злочинах стверджується і іншими вивченими
та перевіреними в процесі судового слідства доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_3 ствердив, що 23.02.2002 року у нього було викрадено
належний йому автомобіль марки "Мерседес"
р.н. НОМЕР_1. З цього приводу він у той же день звернувся із заявою в
міліцію, але з поведінки і зі слів працівників міліції зрозумів, що автомобіль
не буде знайдено. Тому почав шукати способи, як можна самому знайти автомобіль.
Про пошук автомобіля звертався до різних осіб, які пропонували йому дати різні
суми за повернення викраденого і він обрав варіант повернення машини через
ОСОБА_5, оскільки там була призначена менша сума викупу. 30.03. 2002 року
ОСОБА_5 приїхав до нього додому і сказав,що автомобіль можуть повернути за 1500
доларів США. Він
сказав йому, що стільки грошей не має, а має лише 1300 доларів СІЛА. Той кудись
передзвонив, і сказав, що хлопці погодились віддати автомобіль за запропоновану
ним суму. Вважав, що у випадку не дачі грошей його автомобіль буде знищено.
Тоді він передав ОСОБА_5 гроші в сумі 6400 гривень та 100 доларів США, номери купюр
яких попередньо переписав, після чого той кудись поїхав. Через деякий час
ОСОБА_5 повернувся на його автомобілі марки "Мерседес". Оглядаючи
автомобіль, він побачив, що такий пошкоджений і розукомплектований та сказав
ОСОБА_5 щоб він забирав цю машину назад, а йому повернув гроші. Той відмовився
і почав втікати, але він наздогнав його і доставив у Рава-Руське відділення
міліції. Після цього до нього неодноразово приїздили родичі ОСОБА_6, які
відшкодували йому 2 тис. 600 доларів США.
Крім цього, до нього починаючи з липня 2002 року по 28 квітня 2003 року
чотири рази приїздив підсудний ОСОБА_4 із незнайомими йому чоловіками, яких
представляв кримінальними авторитетами, і погрожуючи йому та його сім"ї
розправою вимагав у нього, щоб він написав заяву про те, що викрадення
автомобіля не було. 28.04.2003 року підсудний ОСОБА_4 приїхав останній разі, і
він, сприймаючи його погрози як реальні та боячись, що той може вчинити
насильство як щодо нього, так і щодо ч.1енів його сім»ї, написав йому розписку,
що претензій до нього не має.

Актом особистого огляду ОСОБА_6 від 30.03.2002 року( т.1
а.с.27-31) стверджується, що у останнього було виявлено та вилучено купюру
номіналом 50 доларів США серії АД №75349934 АД 4, яку потерпілий ОСОБА_3
передав під час вимагання ОСОБА_4 грошей за повернення викраденого автомобіля
через підсудного ОСОБА_5

З роздруківки розмов (т.2 а.с.106-146), проведених з абонентом телефонного
номера НОМЕР_2, який належить ОСОБА_4, вбачається , що в період з 27 по 30
березня 2002 року ОСОБА_4 неодноразово проводив телефонні розмови з ОСОБА_6 з
його мобільного та домашнього телефону.

Про те, що
підсудні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 дійсно між собою спілкувались мобільним телефоном
не заперечили і вони самі в судовому засіданні.

Будучи допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9
пояснила, що 23.02. 2002 року невідомі особи викрали належну її чоловікові
автомашину марки «Мерседес».
Чоловік тривалий час шукав автомобіль. Вона знала, що йому пропонували
повернути викрадену машину за викуп. У березні 2002 року до них додому
приїжджали ОСОБА_5 з ОСОБА_6, який залишився у машині, а ОСОБА_5 в будинку
сказав, що треба дати гроші і тоді буде повернута машина. Чоловік мав певну
суму грошей купюрами по 50 грн. 00 коп., як тепер їй стало відомо там було 6400
гривень, та дві купюри по 50 дол.
США. Номери купюр чоловік попередньо переписав на окремому аркуші. Чоловік
віддав ОСОБА_5 гроші, а той, взявши їх, разом з ОСОБА_6 поїхали в сторону
м.Рава-Руська Жовківського району Львівської області. Приблизно через 2 години
ОСОБА_5 пригнав їх автомобіль. Чоловік оглянув його і відмовився такий брати,
оскільки він був пошкоджений та розукомплектований і сказав ОСОБА_5, щоб той
забирав машину і віддав йому гроші. Останній відмовився і почав втікати. Тоді
чоловік його наздогнав і затримав. Протягом 2002 - 2003 років до них додому
чотири рази приїздив ОСОБА_4: три рази пізно ввечері і один раз вдень. Перший
раз вона чула розмову чоловіка з ОСОБА_4 Під час цієї розмови ОСОБА_4
погрожував чоловікові та всій сім»ї, що заплатить гроші наркоманам і вони
розправляться з ними, якщо чоловік не забере з міліції заяву про викрадення
автомашини. Наголошував на тому, що чоловікові слід добре подумати, так як у
нього є малі діти. Наступного разу ОСОБА_4 приїздив з невідомим мужчиною.
Розмови між ними та чоловіком вона не чула, так як була біля дітей, однак коли
вони поїхали чоловік їй розповів, що ОСОБА_4 представив невідомого як
кримінального авторитета і погрожував розправою над їх сім»єю, якщо чоловік не
забере з міліції заяву про викрадення автомобіля. Втретє ОСОБА_4, як вона
зрозуміла з його слів, приїхав з якоюсь дівчиною, однак її вона не бачила. Він
знову погрожував розправою над їх сім»єю у тому разі, якщо чоловік не забере
заяву з міліції. Останній раз ОСОБА_4 приїздив до них додому з двома невідомими
чоловіками. Змісту розмови між цими людьми та чоловіком вона не чула, тільки
чула що чоловік з ОСОБА_4 сварився. Потім чоловік їй розповів, що ОСОБА_4 знову
погрожував розправою над їх сім»єю, і він боячись за сім»ю, написав тому
розписку про те, що не має до нього претензій.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, щодо кваліфікації дій
засудженого ОСОБА_4 за ст.189 ч.3 КК України, оскільки той, за попередньою
змовою в групі осіб вчинив вимогу передачі 1300 доларів США з погрозою
неповернення викраденого автомобіля, тобто знищення майна, що завдало
потерпілому шкоду у великих розмірах і вірно виключив таку кваліфівкуючу ознаку
як повторність, оскільки така органом досудового слідства не доведена.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_4 в частині
примушування потерпілого до зміни показів, а саме, щоб останній дав завідомо
неправдиві покази органу досудового слідства про те, що фактів скоєння стосовно
нього злочинів не було, погрожуючи при цьому потерпшому насильством та
знищенням майна потерпілого та його близьких родичів, то суд першої інстанції
також дав належну оцінку зібраним за цим епізодом обвинувачення доказам,
критично оцінив показання засудженого, надаючи віри показанням потерпілого та
свідка, які давались у різний час та різним особам при проведенні різних
слідчих дій, належно оцінив одержану засудженим від потерпілого розписку і
вірно кваліфікував його дії за ст.386 КК України.

Судом також дана вірна кваліфікація дій засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6

за ст. 198 КК України,
оскільки такі вчинили зазделегідь
необіцяне придбання та зберігання майна, завідомо здобутого злочинним шляхом, а
саме отримали від потерпілого ОСОБА_3 кошти в сумі 6400 гривень та 100 доларів США, які передали
засудженому ОСОБА_4, а взамін отримали викрадений у потерпілого автомобіль,
який в подальшому, зберігаючи, транспортували до потерпілого та повернули
останньому. Таким чином, з часу одержання ними викраденого у потерпілого
ОСОБА_3 автомобіля, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали реальну можливість користуватись і
на свій розсуд розпоряджатись цим автомобілем, що і слід вважати заздалегідь
необіцяним придбанням та зберіганням майна завідомо здобутого злочинним шляхом.
Така валіфікуюча. ознака як збут правильно була виключена із пред»явленого
засудженим обвинувачення.

Що стосується твердження захисника ОСОБА_1 в тій частині, що засуджений
ОСОБА_6 повернув викрадений 12.10. 2001 року у потерпілої ОСОБА_7 автомобіль
«Фольксваген-Венто» аналогічним чином і за цим епізодом у його діях досудове
слідство констатувало відсутність складу будь-якого злочину, а за повернення
автомобіля потерпілому ОСОБА_3, яке відбувалось таким же чином, його
підзахисного притягають до кримінальної відповідальності, то слід заначити, що
потерпіла ОСОБА_7 на той час була фактичною дружиною засудженого з якою на
даний час він перебуває в зареєстрованому шлюбі, фактично поверталось їх майно
і за його повернення не вимагалось жодної винагороди.

Відтак, наведеними вище доказами, які були об»єктивно оцінені судом першої
інстанції спростовуються доводи апелянтів ( захисника ОСОБА_1, засуджених
ОСОБА_4 та ОСОБА_5) щодо їх непричетності до вчинених злочинів.

У своїх змінах та доповненнях до апеляції від 02.06. 2007 року засуджений
ОСОБА_4 просить кримінальну справу відносно нього закрити у зв»язку із
закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а
засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у своїх заявах також просять застосувати відносно
них строки давності або акт амністії.

Дійсно, відповідно до ч.2 ст.11-1 КПК України, суд у судовому засіданні за
наявності підстав, передбачених ч.1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну
справу у зв»язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа
надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Встановлено, що ОСОБА_4 наряду і з засудженням за ч.3 ст.
189 КК України засуджений і за ст. 386 КК України, тобто за злочин невеликої
тяжкості і строк притягнення до відповідальності за цей злочин закінчився у
квітні 2005 року, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджені за вчинений ними злочин
середньої тяжкості передбачений ст. 198 КК України і строки давності
закінчились 30.03. 2007 року, хоча на день постановления вироку такі ще не закінчились.

Приймаючи до уваги те, що засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали свої заяви
під умовою застосування відносно них або строків давності або акту амністії,
свої вимоги в апеляційному суді не конкретизували, засудження ОСОБА_4 за ст.
386 КК України не впливає на обрану судом міру покарання, колегія суддів,
приходить до висновку, що вимоги засуджених в цій частині можуть бути
розглянуті судом першої інстанції при наявності їх заяв в порядку вирішення
питань, пов»язаних з виконанням вироку.

Що стосується апеляції потерпілого ОСОБА_3 з приводу м»якості обраного щодо
засуджених покарань та відмови у задоволенні його позовних вимог, то доводи
апелянта в цій частині не спростовують висновків суду. Так, при обранні міри
покарання засудженим у відповідності до ст. 65 КПК України судом було враховано
ступінь тяжкості скоєних ними злочинів, обставини справи та дані, що
характеризують особу кожного з засуджених і призначене покарання, на думку
колегії суддів,є необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових
злочинів. Зокрема, судом було прийняте до уваги те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 за місцем проживання і за місцем праці характеризуються виключно
позитивно, на утриманні засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 знаходиться по одній
неповнолітній дитині, а у засудженого ОСОБА_6 - двоє неповнолітніх дітей. Як
пом»якшуючу покарання обставину суд враховує те, що потерпілому ОСОБА_3 повністю
відшкодовано збитки, які йому завдані вимаганням. Судом прийнято до уваги і те,
що з часу скоєння злочинів минуло понад чотири роки. Жоден з засуджених за цей
час ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності більше не
притягався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_3, який просив
стягнути з засуджених 39 тис. 750 грн. за викрадений у нього вдруге автомобіль,
вартості пошкоджень автомобіля при його першому викраденні на суму 11 тис. 794
грн. 94 коп. та 6 тис. 932 грн., переданих ним під час вчиненого вимагання,
суд, виходив з того, що у потерпілого ОСОБА_3 дійсно було викрадено автомобіль,
який в подальшому був йому повернутий засудженими, однак у пошкодженому стані,
а також було виявлено, що з автомобіля в цей час було викрадено майно, належне
потерпілому ОСОБА_3 на загальну суму 5053 грн. 00 коп. Згодом цей же автомобіль
було повторно викрадено у потерпілого ОСОБА_3 За цим фактом викрадення
кримінальна справа розслідується органом досудового слідства. Оскільки засудженим
по даній кримінальній справі не інкримінується повторне викрадення автомобіля,
матеріали щодо першого випадку незаконного заволодіння автомобілем та його
пошкодження і викрадення з нього майна виділені судом в окреме провадження і
направлені на додаткове розслідування, гроші отримані при вимаганні
відшкодовані потерпілому ОСОБА_3 в повному об»ємі, то суд правильно відмовив у
задоволенні цивільного позову у цій частині. Щодо стягнення з засуджених на
користь потерпілого 10 тис.грн. моральної шкоди, то відмовляючи і в цій частині
вимог суд вірно дійшов до висновку, що ні органом досудового слідства, ні судом
не встановлено, що народження у дружини потерпілого хворої дитини знаходиться у
причинно-наслідковому зв»язку із злочинними діями засуджених. Судом було
прийняте до уваги і те, що потерпілому ОСОБА_3 окрім шкоди, завданої
вимаганням, відшкодовано ще кошти в сумі 1300 доларів США, як моральну шкоду, а
тому таке відшкодування є достатнім. Крім цього, потерпілим ОСОБА_3 було
заявлене клопотання про доповнення позовних вимоги і стягнення з засуджених на
його користь 434 грн. 00 коп. транспортних видатків. Однак, така вимога ним
заявлена вже піж час судового слідства. Відповідно до вимог ст.28 КПК України
цивільний позов може бути пред»явлено, лише до початку такого, тому в цій
частині позов потерпілого підставно був залишений без розгляду і роз»яснено
право зверннення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постановлене щодо ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 судове рішення відповідає вимогам закону і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 376 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Вирок
Жовківського районного суду Львівської області від 05 лютого 2007 року відносно
засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги
потерпілого ОСОБА_3, захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_6,
засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - без задововолення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному поряґдку до Верховного Суду
України протягом шести місяців з моменту набрання нею законної сили.