АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002130 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 рокущодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівка Броварського району Київської обл., громадянина України, з середньою освітою, який одружений, працює на різних роботах в ТОВ «Інверсія», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 07 липня 1995 року Київським обласним судом за п «а`ч.2 ст. 93, ч.3 ст.142, 42 КК України 1960 року на 15 років позбавлення волі, звільнений 19.06.2007 року умовнодостроково на 2 роки 6 місяців 3 дні,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за ч. 1 ст. 119 КК України на 3 роки позбавлення волі. Вирішено питання щодо цивільного позову в кримінальному провадженні.

Не погодившись з вироком суду, захисник ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу.

При цьому, не оспорюючи обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, захисник просить змінити вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, пом`якшивши його шляхом застосування положень ст. 75 КК України. Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник ОСОБА_5 , посилається на безпідставну зміну судом ОСОБА_6 , при ухваленні вироку, запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою, оскільки термін дії домашнього арешту закінчився 18.06.2014 року і продовженим не був, а отже на час ухвалення вироку ніякий запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не діяв, і приймаючи рішення про зміну неіснуючого запобіжного заходу суд допустився порушень кримінального процесуального закону. Крім цього, призначене ОСОБА_6 покарання, хоч і призначене в межах мінімального значення санкції ч.1 ст. 119 КК України, але все ж є несправедливим для обвинуваченого внаслідок суворості. Вмотивовуючи його призначення суд послався на те, що ОСОБА_6 раніше був судимий за вчинення умисного злочину, однак належних висновків для себе не зробив, тобто фактично вказав на рецидив злочинів, що суперечить вимогам ст. 34 КК України, так як вчинений обвинуваченим злочин є неумисним. З огляду на викладене, з урахуванням форми вини вчиненого ОСОБА_6 злочину, в якому він щиро розкаявся, даних про його особу : одружений, має на утриманні дружину інваліда 3 групи та п`ятьох неповнолітніх дітей, брата інваліда 2 групи з дитинства, хворіє на ряд захворювань, не перебуває на обліках у лікаря нарколога, захисник вважає можливим звільнити обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, доводи прокурора, котрий заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів, переглянувши відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно з вироком суду, 16 квітня 2014 року, близько 17-00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля ТЦ «Гулівер», що розташований по вул.. Еспланадній, 4 в м. Києві, не передбачаючи настання тяжких наслідків від своїх подальших дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не розглядаючи настання смерті потерпілого як один із можливих наслідків своєї поведінки у вигляді злочинної недбалості, під час суперечки на грунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс своєму знайомому ОСОБА_8 удар кулаком в обличчя, внаслідок чого останній втратив рівновагу, впав на асфальтове покриття, вдарившись об нього задньою частиною голови, отримавши тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, від якої помер у лікарні о 35-50 год. 19.04.2014 року.

Розглянувши вищезазначене кримінальне провадження, судом першої інстанції було допитано обвинуваченого, який повністю визнав свою вину у вчинені злочину в межах висунутого обвинувачення, потерпілу ОСОБА_9 , яка вважала правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України, свідків, котрі були очевидцями події злочину, досліджено висновки проведених у кримінальному провадженні експертиз, допитано експерта. Проаналізувавши та оцінивши вищезазначені докази, суд прийшов до висновку, що, наносячи потерпілому удар кулаком в обличчя, ОСОБА_6 не передбачав настання тяжких наслідків своїх дій у виді смерті ОСОБА_8 , хоча повинен був і міг їх передбачити, а відтак кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 119 КК України, тобто визнав винним у вбивстві, вчиненому з необережності.

Вказана кваліфікація дій обвинуваченого, як і обставини вчинення злочину, встановлені судом, в поданій апеляційній скарзі не ставляться під сумнів, а захисником вказується лише про неправильну, на його думку, зміну обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили та на неврахування судом характеру вчиненого злочину та даних про особу ОСОБА_6 , що призвело до незастосування положень ст.75 КК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегією суддів встановлено, що дійсно термін дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який був обраний ОСОБА_10 під час досудового розслідування, закінчився 18.06.2014 року (т.1,а.с.148-151) і в подальшому, під час судового провадження у справі, продовженим не був. За таких обставин, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі. мав би обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, а не змінювати його. В той же час дане порушення є незначним, ніяким чином не порушило права ОСОБА_10 і не може бути самостійною підставою для зміни вироку суду.

Щодо тверджень апеляційної скарги захисника про те, що посилання суду на попередню судимість ОСОБА_6 за вчинення умисного злочину, при вмотивуванні обраного покарання , фактично вказує на рецидив злочинів та суперечить вимогам ст. 34 КК України, так як знову вчинений злочин відноситься до необережних, то вони не ґрунтуються на законі, так як суд дану обставину не визнав такою, яка обтяжує покарання, а лише послався на неї, як характеризуючу особу обвинуваченого.

Не можуть бути визнані обґрунтованими і інші доводи апеляційної скарги. Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. 65 КК України, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відноситься до середньої тяжкості, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного вбивства, займався суспільно корисною працею, перебуває в зареєстрованому шлюбі та виховує 5 неповнолітніх дітей дружини, за місцем проживання, роботи та попереднього відбування покарання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Враховано судом і стан здоров`я обвинуваченого, який має залишкові зміни після вилікуваного туберкульозу легень, поліп сигновидної кишки та потребує лікування, та те, що він проживає разом з братом інвалідом другої групи з дитинства. Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 судом визнано щире каяття, а обставиною, яка обтяжує обвинуваченому покарання судом визнано вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилаються захисник у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без його ізоляції від суспільства, та обрав ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на 3 роки, яке до того ж є мінімальним згідно санкції вищезазначеної норми кримінального закону для даного виду покарання, що на думку колегії суддів не є занадто суворим, як на те вказує захисник, для обвинуваченого.

Таким чином, обвинуваченому ОСОБА_10 призначено справедливе покарання, і підстав для зміни вироку суду шляхом застосування до останнього положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим подана по справі апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року щодо
ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3